Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 15.11.2003 року між позивачем та відповідачкою зареєстровано шлюб. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , яка на даний час вже є повнолітньою. Спільне життя з відповідачкою не склалося через різні характери та погляди на життя, у зв`язку із чим у них часто виникали непорозуміння та сварки. Вони зрозуміли, що стали чужими людьми, втратили всякі почуття любові та поваги один до одного. Із березня 2022 року вони проживають окремо, тобто перестали бути однією сім`єю та жодних подружніх і сімейних відносин не підтримують. Їхній шлюб носить виключно формальний характер, подальше спільне проживання і збереження шлюбу неможливі та недоцільні, а також суперечить його, як чоловіка інтересам, що має істотне значення. Крім того, шлюбні відносини обмежують його права на особисту свободу. Таким чином, оскільки міцної сім`ї вони створити вони не змогли, то він вважає, що їхній шлюб слід розірвати. Неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , просить залишити проживати з відповідачкою. Питання судових витрат просить не вирішувати. Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та просить суд їх задоволити, справу слухати у його відсутності, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання також не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про\~дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу\~не здійснювалося. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 15.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Калуш Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, про що в книзі реєстрації шлюбу зроблено актовий запис за № 525. Від шлюбу у них [INFO] народилася дочка [PERSON] , що підтверджується витягом актового запису про народження від 08.07.2025 року та син [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.01.2010 р. Причиною розлучення є різні погляди на сімейне життя, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Сім`я розпалася, шлюб носить тільки формальний характер. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно із\~ст. 109 СК України\~шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім`я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч. 2\~ст. 114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Щодо позовної вимоги про залишення відповідачці на проживання сина [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст. 31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст. 32 ЦК України). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч. 3 ст. 29 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З матеріалів справи вбачається, що син сторін у справі [PERSON] , [INFO] , вже досяг віку чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратив статус малолітньої дитини. Провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, суд звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю її пред`явлення до суду, оскільки син [PERSON] , [INFO] , як на момент подачі позову до суду (14.07.2025 року), так і на момент ухвалення рішення у справі досяг чотирнадцятирічного віку, а відтак йому належить право самостійно обирати місце свого проживання. В порядку ч. 2\~ст. 115 СК України\~після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed