Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якій просить суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням в розмірі 94 829 гривень 00 копійок; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджені витрати на евакуацію транспортного засобу в розмірі 6 800 гривень 00 копійок; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 80 000 гривень 00 копійок; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] документально підтверджені витрати на оплату послуг судового експерта автотоварознавця в розмірі 4 800 гривень 00 копійок. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 червня 2024 року в с. Будище, Черкаського району, Черкаської області, по вул. Шевченка, 10, сталася дорожньо-транспортна за участю транспортного засобу «Audi A6 Allroad», д.н.з. [NUMBER] , що належить позивачу та транспортного засобу «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого належний позивачу автомобіль зазнав механічних ушкоджень, а вона як власниця майна понесла матеріальні збитки. Постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року (справа № 707/1605/24), визнано винним у скоєному ДТП водія [PERSON] . Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року, залишено без змін. Відповідальність водія автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] на момент ДТП була застрахована, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 216824021 в АТ «СК «ІНГО». Оскільки АТ «СК «ІНГО» та «СК «ББС ІНШУРАНС», в якій застрахована відповідальність позивача, є учасниками прямого врегулювання, вона скористалась власним правом, та звернулась саме до свого страховика за отриманням страхового відшкодування. Зокрема, представник позивача вказує, що користуючись наявним правом, позивач звернулась до судового експерта Березовського А.А., в результаті чого останнім 09 серпня 2024 року було складено висновок експерта № 70, згідно з яким: - показник С (ринкова вартість ТЗ) = 313\~629 грн 00 коп. - показник Свр (вартість ремонту без зносу) = 1 236\~969 грн 93 коп. - вартість автомобіля в пошкодженому стані = 62\~000 грн 00 коп. Таким чином, представник позивач вказує, що належний позивачу автомобіль вважається фізично знищеним, та розмір збитку визначається, як різниця між вартістю автомобіля до та після ДТП: 313 629, 00 грн - 62 000, 00 грн = 251 629, 00 грн. Враховуючи, що така різниця суттєво більша за межу відповідальності страховика, «СК «ББС ІНШУРАНС» сплатили позивачу максимальне страхове відшкодування 156\~800 грн 00 коп., з розрахунку: 160 000, 00 грн (ліміт) - 3 200, 00 грн (франшиза). Узгодження суми страхового відшкодування була затверджена відповідною заявою. Відтак, представник позивача вказує, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, в розмірі 94 829, 00 грн., з розрахунку: 313 629, 00 грн. (до ДТП) - 62 000, 00 грн. (після ДТП) - 156 800, 00 грн. = 94 829, 00 грн. Також позивачем були понесені витрати пов`язані з евакуацією автомобіля, з місця ДТП до місця стоянки та з місця стоянки до місця експертного огляду транспортного засобу. Загальна сума витрат склала 6 800, 00 грн. Оскільки дані витрати були понесені через винні дії відповідача, то позивач також вважає за необхідне відшкодувати їх на свою користь. Внаслідок протиправних винних дій [PERSON] позивачу, як власнику пошкодженого транспортного засобу «Audi A6 Allroad», д.н.з. [NUMBER] , було нанесено моральну шкоду, яка полягає у глибоких психологічно-душевних стражданнях з приводу неможливості експлуатації пошкодженого транспортного засобу. [INFO] помер [PERSON] , рідний батько позивача. Мати позивача пенсіонер має другу групу інвалідності. Представник позивача звертає увагу суду, що позивач за допомогою власного транспортного засобу, щоденно відвідувала батьків, задля здійснення догляду за ними. Відвідування всіх медичних закладів, купівля продуктів харчування для батьків та інші необхідні побутові покупки здійснювались позивачкою виключно за допомогою автомобіля. Фізичне знищення автомобіль, призвело до неможливості його використання, а тому як наслідок й до неможливості здійснювати догляд за хворими батьками. Слід й зауважити батьки проживають в селі Михайлівка, Канівського району, Черкаської області, що за 50 кілометрів від м. Черкаси, в якому проживає позивач разом із своєю сім`єю. Пошкодження автомобіля безпосередньо вплинуло на її звичайний ритм життя, зокрема він значно ускладнений, що в свою чергу призводить до постійних душевних переживань та душевних тривог, вона постійно відчуває дискомфорт та виснаження, оскільки мусить додавати надмірних власних зусиль, задля того аби забезпечити звичні життєві потреби. Так як в результаті ДТП позивачем було понесено душевні страждання, які вона зазнала у зв`язку із пошкодженням свого майна, а саме автомобіля, остання вважає за необхідне відшкодувати за рахунок відповідача моральну шкоду в розмірі 80 000 грн 00 коп. Крім того,\~представник позивача\~вказує,\~що для відновлення свого порушеного права, позивачем було понесено витрати на проведення автотоварознавчого дослідження, в розмірі 4\~800 грн 00 коп. Оскільки дані витрати були понесені через винні дії відповідача, то позивач вважає за необхідне стягнути їх із відповідача. За наведених вище обставин позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Морозова В.В. від 17 січня 2025 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 26 лютого 2025 року; встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 11 лютого 2025 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив повністю відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції вказує, що позовні вимоги він не визнає, так як вони пред`явлені без достатньої доказової бази, без проведеної авто-технічної експертизи, без врахування порушень п. 12.1, 12.3, 12.5 ПДР України водієм [PERSON] . Зокрема, зазначає, що у судових засіданнях щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення у скоєнні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, він вину не визнавав та вважає, що Правила дорожнього руху України він не порушував. Відзив долучено до матеріалів справи. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 13 червня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 липня 2025 року; встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. У судовому засіданні, яке відбулося 17 липня 2025 року, представник позивача адвокат Петруніна В.В. та позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позовну заяву задовольнити з підстав, наведених у ній. У судовому засіданні, яке відбулося 17 липня 2025 року, представник відповідача адвокат Кривов`яз І.Г. та відповідач [PERSON] вину не визнавали, оскільки вважають, що у відповідача [PERSON] відсутня вина у скоєнні ДТП, а винуватцем дорожньо-транспортної пригоди є інший учасник ДТП водій [PERSON] , та працівниками поліції неправильно оформлено документи адміністративної справи відносно відповідача, внаслідок чого судами першої та апеляційної інстанції визнано [PERSON] винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено,\~що 02\~червня 2024\~року о\~13\~годині 00\~хвилин у\~с.\~Будище Черкаського\~району Черкаської\~області по\~вул. Шевченка, 10, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Audi A6», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , за наступних обставин: [PERSON] , керував автомобілем «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] та виїжджаючи на дорогу з прилеглої території, не надав перевагу в русі транспортному засобу, який рухався по ній, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем «Audi\~A6», д.н.з. [NUMBER] , чим порушив вимоги п.п. 10.2 Правил дорожнього руху України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року [PERSON] визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та провадження у справі відносно [PERSON] за ст. 124 КУпАП закрито за спливом строку накладення адміністративного стягнення. Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року, якою [PERSON] , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а провадження у справі щодо [PERSON] за ст.124 КУпАП закрито за спливом строку накладення адміністративного стягнення залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. Згідно з вимогами частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відтак, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Щодо тверджень відповідача [PERSON] , що у нього відсутня вина у скоєнні ДТП, а винуватцем дорожньо-транспортної пригоди є інший учасник ДТП водій [PERSON] , суд вказані доводи відхиляє, оскільки всі обставини дорожньо-транспортної пригоди, як і дії кожного учасника ДТП при розгляді адміністративної справи вже були досліджені і встановлені судом першої та апеляційної інстанцій. Винним у скоєному ДТП є виключно [PERSON] , а тому вказані твердження суд не бере до уваги. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини дорожньо-транспортної пригоди встановлені. З урахуванням наведеного, суд констатує, що у результаті ДТП, у вчиненні якої визнано винуватим [PERSON] , було пошкоджено автомобіль марки «Audi\~A6», д.н.з. [NUMBER] , власником якого (як на момент дорожньо-транспортної пригоди, так і на даний час) відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] є позивач у справі [PERSON] . Відповідно до Полісу обов`язкового страхування № ЕР-220045202 цивільно-правова відповідальність автомобіля марки «Audi A6», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в АТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ББС «ІНШУРАНС». Вказаним полісом передбачено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, а саме: 160 000 грн 00 коп. Також, судом установлено, що цивільно-правова відповідальність автомобіля марки «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована в АТ «СК «ІНГО». Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина четверта статті 41 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частинами першою та другою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). За приписами статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 8 частини першої статті 16 ЦК України встановлено, що відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому, такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Факт завдання шкоди здоров`ю/майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за заподіяння позадоговірної шкоди встановлено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно-правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Разом з тим, частиною п`ятою статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з частиною першою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. У пункті 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. За змістом статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Тлумачення частини другої статті 1187 ЦК України свідчить про те, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тобто нормами частини другої статті 1187 ЦК України визначено особливого суб`єкта, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, це є його законний володілець. Враховуючи, що відповідач у справі [PERSON] на момент вчинення ДТП керував автомобілем «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , правомірно, тобто був законним володільцем транспортного засобу, адже відомостей про інше суду не надано, є підстави для висновку, що він вважається особою, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Страхування це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (стаття 1 Закону України «Про страхування»). Дана норма кореспондується з положеннями статті 979 ЦК України, якою передбачено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхова виплата (страхове відшкодування) - грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства. Відповідно до статті 94 Закону України «Про страхування» визначено розмір страхової суми визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником або відповідно до законодавства під час укладення договору страхування або внесення змін до такого договору. У договорі страхування в межах страхової суми можуть визначатися ліміти відповідальності страховика за окремим об`єктом страхування, страховим ризиком або страховим випадком, групою страхових ризиків та/або страхових випадків тощо. Страхова виплата не може перевищувати розмір прямого збитку, заподіяного страхувальнику та/або іншій особі, передбаченій договором страхування. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі якщо страхова сума становить певну частку дійсної вартості застрахованого об`єкта страхування, страхова виплата виплачується у такій самій частці дійсної вартості застрахованого об`єкта страхування, якщо інше не передбачено умовами договору страхування. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). За змістом пункту 1.4. частини першої статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, проте обмежується страховою сумою. Пунктом 36.4 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Статтею 28 Закону № 1961-ІV закріплено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. За змістом статті 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до актів виконаних робіт встановлено, що ПП [PERSON] 02 червня 2024 року здійснено евакуацію транспортного засобу «Audi\~A6», д.н.з. [NUMBER] . Також, 07 жовтня 2024 року здійснено перевезення транспортного засобу «Audi A6», д.н.з. [NUMBER] . Водночас, згідно з пунктом 1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування підлягає зменшенню на суму франшизи. Частиною третьої статті 988 ЦК України закріплено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до висновків про правильне застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. У постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Відповідно до висновку експерта № 70 від 09 серпня 2024 року, складеного судовим експертом автотоварознавцем, оцінювачем, суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] за результатами проведення автотоварознавчої експертизи: - ринкова вартість автомобіля «Audi A6», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок пошкодження при ДТП 02.06.2024 року до моменту ушкодження складала 313\~629 грн 00 коп.; - ринкова вартість автомобіля «Audi A6», д.н.з. [NUMBER] , після пошкодження отриманих внаслідок ДТП 02.06.2024 року складає 62\~000 грн 00 коп.; - вартість матеріального збитку, завдана власнику автомобіля «Audi A6», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок пошкодження при ДТП 02.06.2024 року складає 313\~629 грн 00 коп. Крім того, установлено, що позивачем були понесені витрати на судового експерта для складання вищевказаного висновку щодо заподіяної шкоди, які склали в загальному розмірі 4\~800 грн 00 коп., які було сплачено відповідно до платіжного доручення Згідно положень ст. 19 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю лише двох забезпечених транспортних засобів або за участю лише двох транспортних засобів, з яких забезпеченим є транспортний засіб, власником якого є потерпіла особа, і в якій потерпілій особі заподіяно шкоду виключно у вигляді пошкодження або фізичного знищення такого транспортного засобу, потерпіла особа має право на пряме врегулювання страхового випадку. Пряме врегулювання страхового випадку передбачає виконання страховиком потерпілої особи визначених цим Законом прав і обов`язків страховика відповідальної особи щодо розгляду заяви про страхову виплату, прийняття рішення за результатами її розгляду та здійснення страхової виплати в разі прийняття відповідного рішення. Потерпіла особа, яка скористалася правом на пряме врегулювання страхового випадку і звернулася із заявою про страхову виплату до страховика потерпілої особи, втрачає право на звернення до страховика відповідальної особи за отриманням страхової виплати. Потерпіла особа, яка не скористалася правом на пряме врегулювання страхового випадку і звернулася із заявою про страхову виплату до страховика відповідальної особи, втрачає право на звернення до страховика потерпілої особи за отриманням страхової виплати. Учасники прямого\~врегулювання - це страхові компанії, які уклали угоду про взаємне врегулювання збитків за полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ОСЦПВ). Це означає, що у разі ДТП, якщо обидва учасники мають поліси ОСЦПВ від страхових компаній, які є учасниками угоди про пряме врегулювання, потерпілий звертається за відшкодуванням до своєї страхової компанії, а не до страхової компанії винуватця. Оскільки страхові компанії обох учасників ДТП є учасниками договору про пряме врегулювання збитків, позивач звернулася до АТ «СК «ББС ІНШУРАНС» із заявою про страхове відшкодування та повідомленням про ДТП. АТ «СК «ББС ІНШУРАНС» по прямому врегулюванню на підставі складеного повідомлення про ДТП було виплачено страхове відшкодування позивачу в розмірі 156 800 грн 00 коп., за вирахуванням франшизи у розмірі 3\~200 грн 00 коп., що відповідає положенням ст. 33 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки внаслідок\~дорожньо-транспортної\~пригоди,\~яка сталася\~з вини\~відповідача [PERSON] ,\~транспортний засіб\~позивача пошкоджено,\~вартість відновлювального\~ремонту не\~покрита страховим\~відшкодуванням,\~суд ухвалив\~стягнути з\~відповідача [PERSON] різницю між\~фактичним розміром\~шкоди та\~страховим відшкодуванням,\~в розмірі\~94\~829\~грн 00\~коп.\~та витрати\~за послуги\~судового експерта\~в розмірі\~4\~800\~грн 00\~коп.,\~а також\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягають\~стягненню витрати на евакуацію транспортного засобу в розмірі 6\~800 грн 00 коп. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення\~з відповідача\~ [PERSON] \~на користь\~позивача [PERSON] \~суми в\~розмірі 80\~000\~грн 00\~коп.\~у відшкодування завданої моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно роз`яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Окремо суд акцентує увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Оскільки постановою Черкаського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року в справі № 707/1605/24 відповідача [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та постановою Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року постанову Черкаського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року, залишено без змін, суд вважає доведеним, що останній є особою, яка зобов`язана відшкодувати моральну шкоду, завдану позивачу. Суд вважає, що безперечно факт пошкодження, а, фактично, знищення автомобіля внаслідок ДТП створює його власнику дискомфорт, незручності, зміну життєвих планів через неможливість використання транспортного засобу для власних потреб, призводить до порушення сталого способу життя та потребує від власника додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Також, суд враховує, що [PERSON] після скоєння ДТП не вчинив жодних дій, спрямованих на усунення негативних наслідків свого діяння і завданої шкоди, а, навпаки, не визнавав свою вину. Окрім того, позивач була змушена витрачати додатковий час і зусилля на доведення винуватості [PERSON] у скоєнні ДТП у судовому порядку, так як останній заперечував свою вину. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що внаслідок ДТП позивачу дійсно було заподіяно моральну шкоду, однак стороною позивача завищено обсяг моральних страждань, а, відтак, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди проте у зменшеному розмірі до 8 000 грн 00 коп. Питання щодо судових витрат вирішуються судом відповідно до положень статті 141 ЦПК України. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як\~позовні вимоги\~ [PERSON] \~задоволено частково\~(на\~61,38\~%),\~та останню\~було звільнено\~від сплати\~судового збору\~при подачі\~позову,\~так як\~вона є\~особою з\~інвалідністю другої\~групи згідно\~пенсійного посвідчення\~серії [NUMBER] ,\~то із\~ [PERSON] на користь держави підлягає до стягнення судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1\~144 грн 30 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: partial