Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

в провадженні Золочівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ майна подружжя, в якому позивачка просить суд: - визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на будинок [ADDRESS] , який складається з чотирьох житлових кімнат та кухні; -визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0339 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] кадастровий номер 4621810100:02:003:0053; - поділити майно, яке придбане [PERSON] та [PERSON] під час проживання у шлюбі в наступний спосіб: визнати право спільної часткової власності [PERSON] на частину будинок [ADDRESS] , який складається з чотирьох житлових кімнат та кухні; визнати право спільної часткової власності [PERSON] на частину будинок [ADDRESS] , який складається з чотирьох житлових кімнат та кухні; визнати право спільної часткової власності [PERSON] на частину земельної ділянки площею 0339 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] кадастровий номер 4621810100:02:003:0053; визнати право спільної часткової власності [PERSON] на частину земельної ділянки площею 0339 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] кадастровий номер 4621810100:02:003:0053; 4.Провести реальний поділ майна [PERSON] та [PERSON] , виділивши у власність: [PERSON] реальну частину будинку [ADDRESS] , яка складається з приміщення літ.ІІІ, площею 22,7 кв.м.; приміщення літ.1-1, площею 17,1 кв.м.; приміщення літ.1-2, площею 6,6 кв.м.; приміщення літ.1-3, площею 17,2 кв.м.; приміщення літ.1-6, площею 30,2 кв.м. на першому поверсі будинку. [PERSON] реальну частину будинку [ADDRESS] , яка складається з приміщення літ.І, площею 2,4 кв.м.; приміщення літ.ІІ, площею 16,2 кв.м.; приміщення літ.1-4, площею 11,8 кв.м.; приміщення літ.1-5, площею 13,3 кв.м.; приміщення літ.1-7, площею 3,2 кв.м., приміщення літ.1-8, площею 15,3 кв.м., приміщення літ.1-9, площею 18,8 кв.м. на другому поверсі будинку. Земельну ділянку площею 0,0339 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 4621810100:02:003:0053 залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] . 11.02.2020 року Відповідач за первісним позовом подав відзив на позову заяву, у якому проти задоволення вимог за первісним позовом заперечив повністю, посилаючись на наступні обставини. Відповідач за первісним позовом стверджує, що житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій він розташований належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Житловий будинок було придбано за кошти від реалізації іншого нерухомого майна (житлового будинку, який знаходився по [ADDRESS] ), яке належало Відповідачу. Право на земельну ділянку набуто Відповідачем у порядку ч.1 ст.377 ЦК України - до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. 30.10.2020 року Відповідачем за первісним позовом подано зустрічну позовну заяву про поділ в натурі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем за зустрічним позовом запропоновано власний варіант поділу спірного майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки. В обґрунтування первісного позову позивачка [PERSON] зазначила, що 02 листопада 1997 року вона уклала шлюб з [PERSON] . [INFO] у шлюбі народилася донька [PERSON] . В період шлюбу ними за спільні з відповідачем кошти було придбано наступне майно: будинок [ADDRESS] , який складається з чотирьох житлових кімнат та кухні; земельна ділянка площею 0339 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] кадастровий номер 4621810100:02:003:0053; легковий автомобіль AUDI «А-4», ідентифікаційний номер [NUMBER] , модельний рік 1996, номер державної реєстрації транспортного засобу [NUMBER] За сумісною домовленістю право власності на це майно було оформлено на ім`я відповідача. При поділі майна подружжя вважав за необхідне порушити перед судом питання про визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру та автомобіль. У зв`язку з тим, що майно було придбано у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, вважала, що частки кожного співвласника є рівними та складають по 1/2 частині кожного майна. Угоди з відповідачем за первісним позовом про добровільний поділ спільного майна подружжя не досягнуто, а тому позивачка за первісним позовом змушена звернутися до суду з цим позовом. В обґрунтування зустрічного позову, позивач за зустрічною позовною заявою, [PERSON] , зазначив, що спірний житловий будинок придбаний за кошти, вилучені від продажу квартири [ADDRESS] , яка належела позивачу за зустрічним позовом та його матерів на праві власності по частки кожному. Під час перебування у шлюбі з [PERSON] будівництво житлової прибудови 60% готовності було закінчено та введено в експлуатацію, внаслідок чого житлова площа будинку [ADDRESS] збільшилась з 31,50 кв.м. до 77,30 кв.м. Позивач за зустрічним позовом визнав, що будинок [ADDRESS] , внаслідок проведеної реконструкції, яка істотно збільшила його вартість, може бути визнаний за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності. Однак, просить відступити від принципу рівності часток під час поділу спірного майна. Позивач за зустрічним позовом не заперечує проти виділення у приватну власність Відповідачки частини спірної земельної ділянки, яка буде необхідною для обслуговування тієї частини житлового будинку, яку Позивач просить виділити Відповідачці. Ухвалою суду від 27.11.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. У відзиві на зустрічну позовну заяву позивачка за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом не визнала. Вважає хибними розрахунки так званої «частки» сторін йу спільному майні, оскільки вони відступають від принципу рівності таких часток, який визначається загальновизнаними презумпціями. Також Відповідачка за зустрічним позовом звертає увагу, що сума за яку було придбано спірний будинок є значно більшою, ніж сума, яку отримав Позивач за зустрічним позовом від продажу квартири. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Враховуючи зазначене, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Судовим розглядом встановлено, що з 02.11.1997 р. до 28.03.2019 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб від 12 лютого 2019 року серії [NUMBER] виданим Золочівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області та копією рішення Золочівського районного суду Львівської області по справі № 445/299/19 від 28.03.2019 р. про розірвання шлюбу між сторонами. Від шлюбу сторони мають дитину доньку [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 09 жовтня 1998 року, виданого Золочівським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівської області. Актовий запис №205. З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є наступне майно: - будинок [ADDRESS] . Власником будинку зазначено [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21747403, виданим Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 02.02.2009 р. - земельна ділянка, площею 0, 0339 га, яка розташована в [ADDRESS] , цільове призначення: обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Власником зазначеної земельної ділянки є [PERSON] . Що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №566010, виданим Золочівською міською радою 25 листопада 2002 року. Згідно Довідки Комунального підприємства Львівської обласної ради «Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» №25 від 20.01.2020 року квартира [ADDRESS] згідно інвентаризаційних матеріалів Золочівського МБТІ станом на 06.02.1996 р. зареєстрована на правах приватної власності за [PERSON] - частики та [PERSON] - частки. 05 липня 2005 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони. Укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Площею 27,9 кв.м., вартістю 10 037,00 грн. 05 липня 2005 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено Договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] придбав житловий будинок [ADDRESS] , площею 58,0 кв.м., вартістю 47 066, 00 грн. Рішенням виконавчого комітету Золочівської міської ради Львівської області №242 від 26 червня 2008 року легалізовано проведену реконструкцію з розширенням житлового будинку з відхиленням від проекту гр. [PERSON] на [ADDRESS] . Згідно проекту легалізації проведеної реконструкції з розширенням житлового будинку з відхиленням від проекту площа спірного житлового будинку збільшилася з 58,00 кв.м. до 128,50 кв.м. Рішенням ХХХ сесії V демократичного скликання Золочівської міської ради Львівської області №775 від 10.12.2008 року [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,0339 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Згідно висновку експерта №13-20 за результатами проведення інженерно-технічної експертизи по заяві учасника цивільної справи від 22.08.2020 року ринкова вартість житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] станом на 10.08.2020 року становить 1316690,0 грн. В результаті проведеного експертного дослідження, запропоновано лише один можливий варіант поділу житлового будинку та земельної ділянки. Згідно якого [PERSON] пропонується виділити приміщення загальною площею 137, кв.м., [PERSON] - 37, 3 кв. Згідно висновку експерта №58/3 за результатами проведення оціночно-будівельної, оціночно-земельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи по заяві [PERSON] від 13 лютого 2021 року ринкова вартість домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] становить 1390508, грн. В ході проведення експертного дослідження експерт встановив можливість реального поділу будинку та земельної ділянки в натурі у співвідношенні до та запропонував три варіанти такого поділу. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно з статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до положень частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша, третя статті 364 ЦК України). За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так, заперечуючи проти позовних вимог позивача за первісним позовом [PERSON] щодо визнання житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнання у зв`язку з цим за ним права власності на 1/2 частки даного будинку, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] зазначив, що вказаний будинок до проведення реконтрукції фактично був придбаний за його кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] . Проте, такі доводи відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовані наявними в матеріалах справи доказами. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таке викладення норми фактично презюмує наявність узгодженого волевиявлення подружжя, а відповідно, і дійсність договору. Проте, передбачаючи можливість недобросовісної поведінки з боку одного з подружжя, законодавець визначив, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченим. За такого, суд доходить переконання, що житловий будинок [ADDRESS] , що належить відповідачу за первісним позовом (позивачем за зустрічним) [PERSON] , набутий сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Тому, виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині за кожним. Кожен із членів подружжя має право на виділ його частки в натурі, а якщо згоди про поділ житлового будинку досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку, допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або іншого уповноваженого суб`єкта, тому суд визнає доведеним технічну можливість поділу в натурі спірного житлового будинку. За таких обставин, враховуючи те, що висновком експерта підтверджена технічна можливість проведення розподілу спірного майна, беручи до уваги порядок співволодіння спірним майном, який між сторонами встановився протягом тривалого часу, а також побажань сторін щодо його розподілу, суд приходить до висновку, що слід провести поділ в натурі житлового будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки згідно запропонованого експертом другого варіанту поділу майна, який найкраще відповідатиме інтересам обох сторін. Варіант розподілу спірного будинку та господарських будівель та споруд, земельної ділянки відповідає встановленому порядку користування цим будинком, є приближеним до ідеальних часток, а також передбачає поділ і господарських будівель та споруд, без залишення їх у спільній частковій власності, що повністю вирішить спір між сторонами, суд дійшов до висновку, про задоволення позовних вимог, та поділу в натурі житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , зі зміною ідеальних часток співвласників і присудженням грошової компенсації учасникам спільної часткової власності, частка яких зменшилася, відповідно до варіанта № 2 висновку оціночно-будівельної, оціночно-земельної, будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 58/з від 13 лютого 2021 року. При цьому суд зауважує, саме такий поділ спірного майна, не порушить прав співвласників, вирішить спір між сторонами, та не створить умов для нового спору в майбутньому. Що стосується позовних вимог з приводу розподілу між сторонами земельної ділянки площею 0,0339 га, то суд зазначає таке. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Статтею 89 ЗК України встановлено, що в осіб співвласників жилого будинку виникає спільна сумісна власність на земельну ділянку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно з ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то в разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року №6-814цс15, постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 лютого 2019 року №199/2099/17, від 16 жовтня 2023 року №317/3170/22. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що в кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, що спростовує твердження відповідача вказані у відзиві про безпідставність позову з огляду на неможливість поділу між сторонами житлового будинку з господарською будівлею та земельної ділянки, на якій знаходиться це нерухоме майно. При вирішенні цього спору суд не вбачає підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. На підставі викладеного та

Outcome: partial