Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

27 березня 2025 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області звернувся представник позивача [PERSON] , адвокат Акрітов Павло Костянтинович, з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що у 2010 році між нею та [PERSON] почалися відносини, як між чоловіком і жінкою, які продовжувались до 2013 року. В цей період (2010-2011 рр.) сторони проживали разом у [ADDRESS] в орендованому будинку. У 2012 році позивач разом з відповідачем їздили на відпочинок в Автономну Республіку Крим. 3 2013 року по лютий 2015 рік у них була перерва у відносинах. Відтак з лютого 2015 року сторони остаточно зійшлися та відновили відносини. 3 серпня 2016 року позивач почала проживати разом з [PERSON] в орендованому будинку за адресою: [ADDRESS] . У позовній заяві [PERSON] вказує, що проживаючи разом без реєстрації шлюбу з серпня 2016 року [PERSON] та [PERSON] вели спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто у них склались усталені відносини, притаманні подружжю. Дані відносини швидко переросли в офіційні відносини чоловіка і дружини, внаслідок укладання шлюбу 18 лютого 2017 року. Окрім цього з жовтня 2016 року позивач вже перебувала вагітною їх спільною дитиною [PERSON] , який народився [INFO] . Позивач стверджує, що відносини між сторонами з серпня 2016 року за своєю суттю відповідали відносинам сім?ї, так як між ними на той час склалися усталені відносини, притаманні подружжю, про що вказує проживання за однією адресою, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, піклування один про одного, планування зачаття дитини та згодом офіційне оформлення шлюбу. 07 жовтня 2016 року сторонами за спільні кошти придбаний житловий будинок та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку (раніше орендований), який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у період фактичних шлюбних відносин з 14.10.2009 по 25.08.2023 офіційно працювала на філії «Ромодан» ТОВ СП «Нібулон» на посаді інспектора з кадрів, де отримувала гідну заробітну плату. За час своєї праці з 2009 року вона встигла накопичити значну суму коштів, які були вкладені в купівлю житлового будинку разом з земельною ділянкою. В той же час відповідач [PERSON] з вересня 2015 року звільнився з роботи у ТОВ «Нібулон» та з того часу не працевлаштовувався до моменту купівлі будинку, тобто до жовтня 2016 року. Окрім будинку, вже в період офіційного шлюбу, а саме 02.10.2019 року, сторонами за спільні кошти був придбаний гараж та земельна ділянка під ним, який розташований за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст». 29 січня 2024 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області шлюб між сторонами був розірваний. Відтак виникла необхідність поділу спільно нажитого майна під час проживання однією сім?єю та перебування у офіційному шлюбі. Предметом поділу майна є наступне нерухоме майно: - земельна ділянка площею 0,065 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 5310900000:50:055:0431, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 847044753109. Оціночна вартість 119\~090 грн. 84\~коп.; - житловий будинок з господарськими спорудами, який складається з: житловий будинок, А-1, загальною площею 48,7 кв. м., житлова площа 27,7 кв. м., погріб а, вбиральня, Д, споруди, 1-3, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1048442353109. Оціночна вартість 695\~228 грн. 52 коп.; - земельна ділянка площею 0,0029 га, з цільовим призначенням для будівництва індивідуального гаража, з кадастровим номером 5310900000:50:056:0364, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст», реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1816068653109. Оціночна вартість 12\~104 грн. 90\~коп.; - гараж, загальною площею 24,7 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст», гараж № [NUMBER] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 225382753109. Оціночна вартість 121\~988 грн. 41\~коп. Ухвалою суду від 31.03.2025 відкрито провадження у справі та призначено проведення підготовчого судового засідання. 17.04.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] . У якому відповідач вказав, що визнає позовні вимоги тільки в частині такого нерухомого майна як автомобільний гараж за № [NUMBER] , який розташований на земельній ділянці в гаражному [ADDRESS] , оскільки це майно дійсно є спільною сумісною власністю подружжя. Шлюб між сторонами було укладено 18.02.2017 року, а формальне нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу будинковолодіння, фактично придбаного у 2014 році, відбулося 07.10.2016 року. Таким чином, презумпція спільності майна подружжя за ст.\~60 СК України на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на приватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , не розповсюджується і не є спільною сумісною власністю подружжя. Просив суд задовольнити позовні вимоги лише в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобільного гаража за № [NUMBER] разом із земельною ділянкою в гаражному колективі «Автомобіліст» по [ADDRESS] . 29.04.2025 ухвалою суду підготовче провадження закрито, а цивільну справу призначено до судового розгляду. Окрім того, судом задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 11.06.2025 в ході розгляду справи допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт спільного проживання однією сім?єю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] до укладення ними шлюбу 18.02.2017 року. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Акрітов\~П.К. позовні вимоги підтримали та просили здійснити поділ майна, виділивши [PERSON] у власність 1/2 частину земельної ділянки площею 0,065 га, з кадастровим номером 5310900000:50:055:0431, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який складається з: житловий будинок, А-1, загальною площею 48,7 кв. м., житлова площа 27,7 кв. м., погріб а, вбиральня, Д, споруди, 1-3; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0029 га, з кадастровим номером 5310900000:50:056:0364, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст»; 1/2 частину гаражу, загальною площею 24,7 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст», гараж № [NUMBER] . Представник відповідача адвокат Яковенко\~Г.М. в судовому засіданні просив частково задовольнити позовні вимоги [PERSON] та визнати за останньою право власності лише на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0029 га, з кадастровим номером 5310900000:50:056:0364, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст» та 1/2 частину гаражу, загальною площею 24,7 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст», гараж № [NUMBER] . Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 18 лютого 2017 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб у Миргородському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №37 (а.с. 20). Від шлюбу мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 18). 29 січня 2024 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області у справі №541/4363/23 шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 21-23). Між сторонами виник спір з приводу поділу майна, придбаного в період спільного проживання та до укладення ними шлюбу. Позивачка [PERSON] наполягає на поділі майна, як спільної сумісної власності подружжя. Оцінюючи встановлені обставини суд зауважує наступне. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім?я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №490/4949/17 (провадження №61-46210св18), сам по собі факт перебування позивача з відповідачем у близьких стосунках, який не заперечував й сам відповідач, не може свідчити про те, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 5310900000:50:055:0431 та будинку по [ADDRESS] між продавцями [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та покупцем [PERSON] з іншої сторони укладений 07.10.2016 року, тобто до моменту реєстрації шлюбу позивачки та відповідача (а.с. 26). Позивачка [PERSON] наполягає на тому, що на той час сторони фактично проживали як сім`я, мали спільний побут та накопичували кошти разом, а відтак придбання майна є результатом спільної діяльності. Однак, як вбачається з матеріалів справи, жоден з поданих доказів не підтверджує, що це майно було придбане за спільні кошти обох сторін. Судом встановлено, що договірні відносини щодо придбання житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки за вищевказаною адресою виникли між продавцями [PERSON] та [PERSON] та відповідачем [PERSON] ще 20 вересня 2014 року, що підтверджується укладеним між сторонами попереднім договором (а.с. 151). Попередній договір купівлі-продажу, укладений між сторонами, має характер зобов`язання укласти в майбутньому основний договір. Такий договір сам по собі не є підставою для виникнення у сторін права власності на об`єкт, а отже, не змінює правовий режим майна до моменту укладення основного договору і проведення державної реєстрації (ч.\~2 ст.\~331, ст.\~635 ЦК України). Однак згідно розписки від 13.09.2014 основна сума по договору, а саме 150\~000 гривень, була покрита наданим [PERSON] завдатком, задля початку приватизації земельної ділянки продавцями та подальшого укладення фактичного договору купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки та будинку (а.с. 152). Таким чином, після приватизації [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки 10 лютого 2016 року, між продавцями та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та будинку 07 жовтня 2016 року, згідно з яким у останнього виникло право власності на спірну земельну ділянку на якій розташований житловий будинок. Зі свідчень свідків, які являються сусідами, вбачається, що [PERSON] починаючи з 2014 року (тобто, після укладення попереднього договору купівлі-продажу) здійснював фактичне володіння, користування та розпорядження житловим будинком, тобто діяв як його власник, забезпечував належне утримання земельної ділянки з будинком, що свідчить про реалізацію останнім правомочностей, притаманних власнику майна. Хоча зі свідчень свідків убачається, що сторони фактично проживали однією сім`єю до моменту укладення шлюбу, цього недостатньо для застосування режиму спільної сумісної власності до майна, набутого до шлюбу. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 у справі №490/4949/17, сам по собі факт близьких стосунків і проживання не свідчить про наявність спільного бюджету та спільного набуття майна. Позивачкою [PERSON] не подано жодних належних доказів, які б підтверджували фінансову участь у придбанні цього майна або факт спільного накопичення коштів: договорів позики, банківських переказів, виписок, платіжних документів, що свідчили б про безпосередній або опосередкований внесок. Свідчення свідків у цій частині мають загальний характер і не підтверджені письмовими доказами. Вони вказують лише на факт проживання і спільного побуту, але не містять конкретних фактів щодо внеску позивачки в купівлю спірного будинку та земельної ділянки під ним. Таким чином, оскільки не доведено, що земельна ділянка площею 0,065 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з кадастровим номером 5310900000:50:055:0431, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за вищевказаною адресою придбані 07.10.2016 року, були набуті за спільні кошти подружжя, а договір укладено до моменту реєстрації шлюбу, суд прийшов до висновку, що таке майно не може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя, а тому і не підлягає поділу. Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, згідно з яким правовий режим спільної сумісної власності може поширюватися й на осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, якщо доведено, що між ними існували стійкі відносини, спільний побут, спільний бюджет та намір придбання майна в інтересах сім`ї. Однак у даній справі, незважаючи на факт спільного проживання, не доведено, що купівля будинку відбулася саме в результаті спільних зусиль або що сторони мали спільний намір на набуття права власності на це майно. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] не довела фактів, які могли б свідчити про виникнення спільної сумісної власності щодо житлового будинку та земельної ділянки, придбаних до моменту укладення шлюбу. Факт проживання, народження дитини або майбутнє оформлення шлюбу самі по собі не створюють правової підстави для визнання прав на спільне майно без належного доказування спільного набуття або внеску в його придбання. Тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє у задоволенні. Положення ст. 60 СК України щодо презумпції спільної сумісної власності діють лише у шлюбі, зареєстрованому в установленому законом порядку. У випадку фактичного співжиття до шлюбу ця презумпція не застосовується автоматично й підлягає доведенню в кожному конкретному випадку. Як убачається з матеріалів справи, 02.10.2019 року (тобто в період шлюбу) сторони придбали земельну ділянку площею 0,0029 га, з кадастровим номером 5310900000:50:056:0364, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст» та гараж, загальною площею 24,7 кв. м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , гаражний колектив «Автомобіліст», гараж № [NUMBER] . Відповідно до ст.\~60 СК України та з урахуванням відсутності доказів, що це майно було набуте виключно за кошти одного з подружжя, діє презумпція спільності. Крім того, відповідач [PERSON] визнає, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Тому суд немає підстав для відмови у визнанні за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину гаражу та 1/2 частину земельної ділянки під ним. Розподіляючи судові витрати суд керується наступним. У відповідності до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 4742,06 грн. У відповідності до ст.\~141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати сукупний розмір яких складає 680 грн. 67 коп., що пропорційно до кількості задоволених позовних вимог. Загальна сума позовних вимог становить 474206 грн. 33 коп. Позов задоволено на суму 67046 грн. 66 коп. тобто на 14,1 %. (4785,36 грн. х 14.1%=680,67 грн.)

Outcome: partial