Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

В травні 2023 р. позивач [PERSON] , інтереси, якої представлені адвокатом Ковтун М.В., звернулася до Подільського районного суду м.Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить: 1) визнати недійсним пункт 15 договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. за реєстр. № 2156; 2) визначити за [PERSON] право власності на частину однокімнатної квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції у Полтавській області 24 серпня 2002 року зареєстрований шлюб [PERSON] та [PERSON] (актовий запис №74 від 24.08.2015), у якому сторони перебувають дотепер. 21 липня 2020 року у відповідності до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. за реєстр. №2156 (далі-Договір), [PERSON] та [PERSON] придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] . При розірванні шлюбу [PERSON] дізналася, що при укладенні Договору її чоловік [PERSON] вказав, що набуває квартиру в особисту приватну власність, оскільки він зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, спільного господарства ні з ким не веде, шлюбних договорів не укладав (п.15 Договору). З огляду на те, що шлюб сторін з часу його укладення не розривався, не припинявся, не визнавався недійсним, викладене у пункті 15 Договору не відповідає дійсним обставинам придбання зазначеного нерухомого майна. Таким чином, відповідачем не визнається права [PERSON] на частину набутої ними квартири [ADDRESS] , тому позивачка вимушена звернутися до суду. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22.05.2023 року провадження у вказаній справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У вересні 2023 р. третьою особою - приватним нотаріусом КМНО Піхрою І.С. подано письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позову в частині визнання недійсним правочину в частині пункту 15 договору купівлі-продажу, посвідченого за № 2156. Мотивуючи тим, щодо позивної вимоги про визнання за позивачкою право власності на частину однокімнатної квартири [ADDRESS] , то дана вимога не відноситься до нотаріальної діяльності третьої особи, відтак прошу прийняти рішення в цій частині рішення на розсуд суду. Щодо вимоги в частині визнання недійсним правочину в частині пункту 15 договору купівлі-продажу, то в даному випадку мала місце технічна описка, порядок виправлення якої передбачений чинним законодавством та не потребує визнання правочину недійсним. Для усунення описки необхідно звернутися до нотаріуса із заявою про виправлення описки. Ухвалою Подільського районного суду від 25.09.2023 р. витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського приватного округу Пірхи Ірини Сергіївни, належним чином завірену копію заяви [PERSON] , на підставі якої внесено пункт 15 до договору купівлі-продажу квартири від 21 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Пірхою І.С. за реєстр. [ADDRESS] . Ухвалою від 14.03.2024 року підготовче провадження було закрито, справа призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Подільського районного суду від 26.03.2024 р. задоволено клопотання представника позивача адвоката Покоєвича Андрія Олексійовича про об`єднання цивільних справ, об`єднано в одне провадження цивільну справу № 756/9844/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя з цивільною справою № 758/5463/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною окремої частини правочину та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Справі присвоєно єдиний унікальний номер № 758/5463/23, провадження № 2/758/1106/24. Позивач [PERSON] (за зустрічним позовом) в особі представника адвоката Покоєвича А.О. звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) визнати у порядку поділу спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] , за [PERSON] право особистої приватної власності на нерухоме майно - квартири, загальна площа46.1 кв м, житлова площа 18.1 кв м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931064680000; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації частки вартості нерухомого майна - квартири, загальна площа 46.1 кв м, житлова площа 18.1 кв м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931064680000 грошову сумі в розмірі 1 880 367,50 грн; (справа № 756/9844/23). Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03.08.2023 зазначену справу справа № 756/9844/23) передано за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Зустрічний позов мотивований тим, що 24.08.2002 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюбу. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області (справа № 544/1278/22) розірвано шлюб. За період перебування в зареєстрованому шлюбі, 21.07.2020 р. [PERSON] та [PERSON] придбали нерухоме майно - квартиру, загальна площа 46.1 кв м, житлова площа 18.1 кв м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931064680000. Вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані під час перебування сторін у шлюбі і вони мають ріні права на користування нерухомим майном. Оскільки позивач і відповідач не можуть дійти згоди щодо користування або щодо відчуження нерухомого майна, тому є необхідність у поділі спільного майна подружжя шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості частини квартири - загальна площа 46.1 кв м, житлова площа 18.1 кв м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931064680000. 02.05.2024 року в судовому засіданні задоволення клопотання представника про повернення до стадії підготовчого засідання. В березні 2025 р. позивачем [PERSON] (за зустрічним позовом) подано заяву про збільшення позовних вимог, в які просить: 1) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації частки вартості нерухомого майна - квартири, загальна площа 46.1 кв м, житлова площа 18.1 кв м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931064680000 грошову сумі в розмірі 2 775 072,50 грн. Мотивуючи тим, що для визначення розміру вартості спільного майна подружжя надано висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи № ОС-507 від 28.11 2024 р. , згідно якого ринкова вартість нерухомого майна, а саме квартири, загальна площа 46.1 кв м, житлова площа 18.1 кв м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931064680000 становить 5 550 145,0 грн., таким чином з [PERSON] підлягає стягнення на користь [PERSON] грошова компенсація вартості частини нерухомого майна, що становить 2 775,072,50 грн. Ухвалою від 01.04.2025 року підготовче провадження було закрито, справа призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти первісного позову, зустрічний позов просив задовольнити з підстав, викладених в зустрічній позовній заяві. Позивач будучи у встановленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, подала заяву, в якій підтримала первісний позов, в зустрічному позові просив відмовити, просила розглянути дану справу у її відсутність. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірха Ірина Сергіївна, будучи у встановленому законом порядку повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дійшов висновку. Судом встановлено, що з 24.08.2002 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, актовий запис № 74, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 07.10.2022 р. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 23.06.2023 р. (справа № 544/1278/22) розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 24 серпня 2002 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 74. За час шлюбу подружжям було придбано у спільну власність рухоме майно, а саме: квартиру, загальна площа 46.1 кв м, житлова площа 18.1 кв м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931064680000, що підтверджується договором купівлі продажу від 21.07.2019 р. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №217174560 від 21.07.2020 р., майно за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] . Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено по справі, право власності на спірну квартиру [ADDRESS] за [PERSON] зареєстровано в період перебування в шлюбі і набуто сторонами за час шлюбу. Вказане є підтвердженням придбання майна подружжям в спільну сумісну власність відповідно до зазначених вище вимог Закону. Крім того, згідно п. 15 договору купівлі-продажу від 21.07.2020 р. зазначено, що покупець стверджує, що набуває квартиру в особисту приватну власність, оскільки він в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних стосунках не перебуває, спільного господарства ні з ким не веде, шлюбних договорів не укладав, про що зазначається в тексті заяви, яка зберігається в справах нотаріуса , зміст якої доведено до відома продавця. Як вбачається з пояснень третьої особи приватного нотаріуса КМНО Пірха І.С. щодо вимоги в частині визнання недійсним правочину в частині пункту 15 договору купівлі-продажу, то в даному випадку мала місце технічна описка, порядок виправлення якої передбачений чинним законодавством та не потребує визнання правочину недійсним. Для усунення описки необхідно звернутися до нотаріуса із заявою про виправлення описки. За загальним правилом позасудовий спосіб виправлення помилок у документах відбувається шляхом звернення до органу, що видав документ. Такий орган може виправити помилку лише у тому разі, якщо в документах, на підставі яких він видавався, даної помилки не було, і помилка була допущена саме з вини органу, який видав документ. У разі якщо ж в документах на підставі яких видано документ також наявна помилка, виправлення такої помилки відбувається лише в судовому порядку. Стороною відповідача в суді не спростовано презумпцію набуття майна в спільну сумісну власність подружжя за час шлюбу (ст. 60 СК України). Як встановлено судом, спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, а тому в силу викладених вимог Закону він вважається спільним сумісним майном подружжя. Згідно висновку експерта № ОС-507 від 28.11.2024 р. за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість однокімнатної квартири № 308 загальна площа 46.1 кв м, житлова площа 18.1 кв м, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1931064680000 станом на 26.11.2024 р. становить 5 550 145,0 грн.. Таким чином грошова компенсація вартості частини нерухомого майна, що становить 2 775,072,50 грн. Вартість частки у спільному майні визначається на підставі звіту про оцінку майна, який готується у судовому процесі. Суд, враховуючи звіт про оцінку майна та інші докази, визначає розмір компенсації, що підлягає стягненню. Стаття 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19 (провадження № 61-16632св20) - https://reyestr.court.gov.ua/Review/97771554 принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації насамперед застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивачка у цій справі просила припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач у свою чергу не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Одночасно інший із подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності й добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування. При поділі майна подружжя підстав визнавати частку одного із подружжя в спірному майні особистою, згідно вимог ст. 57 СК України, у суду немає, коли для захисту прав одного із подружжя при поділі спірного майна, згідно ст. 71 СК України, припинення права на частку в такому майні не потребується. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності. Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі № 6-2925цс15. Так, у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20), і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них. При вирішенні спору, суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя оформлене майно, придбана ними квартира, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на 1/2 його частину. Тим самим первісний позов підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення первісного позову, то зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя теж підлягає задоволенню. Відповідно до ст.4 ч.1 п.1 п.п.2 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою становить 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( 1 211,20 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15 140,00). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати в розмірі 2 147, 2 грн. понесені позивачем за первісним позовом у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за первісним позовом та судові витрати в розмірі 8 213,04 грн понесені позивачем за зустрічним позовом у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом. На підставі викладеного, ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, СК України,

Outcome: approved