Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

У червні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 27.09.2024-100001038 від 27.09.2024 у розмірі 28\~346,01 грн. Позов обґрунтований тим, що 27.09.2024 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] укладено кредитний договір (оферти) № 27.09.2024-100001038. За умовам кредитного договору відповідачці надано кредит у розмірі 10 000 грн, що підтверджується квитанцією на видачу коштів від 27.09.2024, строком на 140 днів, до 13.02.2025, зі сплатою процентів за користування кредитом 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку надання кредиту, комісії 15 % від суми кредиту та дорівнює 1 500, 00 грн, неустойки 100 грн, що нараховується за кожен день невиконання /неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежного виконання зобов`язання. [PERSON] 27.09.2024 електронним цифровим підписом підписано пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на рахунок кошти у розмірі 10 000,00 грн, а отже акцептовано умови договору. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання виконало, надавши відповідачці кредит, проте відповідачка зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 28\~346,010 грн, що складється з заборгованості по тіле кредита у розмірі 10 000 грн, процентів в розщмірі 12 600 грн, комісії в розмірі 746,01 грн, неустойки в розмірі 5 000 грн. Ухвалою суду від 23.06.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяви просив розгляд справи здійснювати без його участі. Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засдіання, не з`явилась, подала заяву про визнання позовних вимог і розстрочення виконання рішення суду на 2 роки, в якій також просила справу розглянути без її участі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як убачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до статей 205, 207 ЦК України, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про електронну комерцію" (тут і далі у редакції на час підписання договору), електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до частин 3, 4, 12, 13 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції, а саме, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позичку частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між ТОВ "Споживчий центр" та [PERSON] 27.09.2024 укладено кредитний договір (оферти) № 27.09.2024-100001038 шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною даного договору. Відповідно до умов договору та заявки [PERSON] надано кредит у розмірі 10 000, 00 грн на 140 днів за процентною ставкою «фіксована» у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом усього строку, на який надається кредит. Крім того, відповідачкою підписано паспорт споживчого кредиту, яким передбачено тип кредитування, його строк, процентна ставка та загальні витрати за кредитом. Пунктом 3.1. договору передбачено, що за цим договором кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 3.2. договору встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 3.3. договору кредитодавець надає позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту встановлюється у заявці, яка є невідємною частиною даної оферти; тип кредиту - фінансовий кредит; строк, на який надається кредит, встановлюється у заявці, яка є невідємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом (проценти) встановлюються у заявці, яка є невідємною частиною даної оферти; графік платежів встановлюється у заявці, яка є невідємною частиною кредитного договору. Кредитор надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на банківський рахунок споживача. (п. 4.1 договору). Днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення кредиту/сплати платежу день зарахування коштів на поточний рахунок кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитодавця. У випадку перерахування коштів позичальником на поточний рахунок кредитодавця, позичальник зобов`язаний забезпечити надходження коштів на останній день строку сплати платежу (п. 4.3. Договору). Згідно з п. 4.4. договору проценти нараховуються з дня надання коштів позичальнику включно до дати їх фактичного повернення. Відповідно до п.п. «а» п. 6.1. договору позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок кредитодавця в такі терміни: а) повернення кредиту- до дати, вказаній у заявці, якає невід`ємною частиною даної оферти. З аналізу вищезазначених нормативних актів слідує, що наведеним вимога договір № 27.09.2024-100001038 відповідає, що свідчить про належне укладення вказаного договору шляхом проставляння електронного підпису сторін. Підписання вказаного вище електронного договору та ознайомлення з його умовами підтверджується заявою [PERSON] , яка на звороті містить одноразовий ідентифікатор Е925 та електронний підпис; паспортом кредиту, який містить одноразовий ідентифікатор А925 та електронний підпис. ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало та перерахувало [PERSON] кредитні кошти у сумі 10 000,00 грн, що підтверджується відповіддю ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 11.06.2025 № 1-1106. Всупереч умовам договору, відповідачка не виконала свого зобов`язання, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитним договором. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «Споживчий центр» за договором надання грошових коштів в сумі 28\~346,01 грн, яка складається з 10\~000,00 грн основний борг; 12\~600,00 грн проценти; 746,01 грн комісія; 5\~000,00 грн - неустойка. Вказаний розмір заборгованості відповідає умовам договору та графіку платежів, підтверджений належними та допустимими доказами. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна заява ТОВ "Споживчий центр" підлягає задоволенню. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 422,40 грн. Крім того, суд вважає можливим вирішити питання про розстрочення виконання рішення з таких підстав. Відповідачка, визнаючи позовні вимоги, просила розстрочити виконання рішення строком на два роки зі сплатою боргу щомісячно рівними частинами. Відповідно до ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення суду також вказується, серед інших відомостей, про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Згідно з ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Аналогічні положення закріплені в статті 18 ЦПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ст. 33 Закон України «Про виконавче провадження» у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Згідно з ч.ч. 1, 3, 4 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка - спосіб виконання зобов`язання, при якому виконання проводиться не одночасно і в повному обсязі, а частинами і в строки, встановлені наперед. Закон пов`язує можливість відстрочки та розстрочки виконання рішення лише з об`єктивними, тобто такими, що не залежать від волі боржника, обставинами, які носять винятковий характер і утруднюють виконання рішення суду у строк чи у встановлений судом спосіб. Враховуючи матеріальний стан відповідачки, яка є пенсіонеркою, не працює, відсутність заперечень з боку позивача, суд вважає за можливе розстрочити виконання рішення строком на 2 роки зі сплатою кожного місяця по 1 181,10 грн.

Outcome: approved