Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду з указаним позовом, у якому просить суд визнати Державний акт на право приватної власності на землю, площею 0,17 га, серії ЖТ 02-01 № 001579 від 26.12.2001, виданий [PERSON] та рішення виконавчого комітету Гришковецької селищної ради народних депутатів від 20.11.1997 № 72 - недійсними. В обгрунтування позову вказано, що \~ [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , 1928 року народження, яка проживала за адресою: [ADDRESS] (на дегь смерті) смт. Гришківці, Бердичівського району. Житомирської області, і з того часу відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] на праві власності відповідно до ввідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого Гришковецькою селищною Радою депутатів трудящих 30.12.1964, зареєстрованого в Бердичівському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі № 8, р. № 1086, інв. справа № 276, свідоцтва про право власності від 17.08.1988, виданого Бердичівською районною державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 963, зареєстрованого Бердичівським бюро технічної інвентаризації в книзі № 8, р. № 1086, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.1988, виданого Бердичівською районною державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 964, зареєстрованого Бердичівським бюро технічної івентаризації в книзі № 8, р. № 1086. За життя, 30.09.1997, [PERSON] оформила заповіт, за змістом якого все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось заповідала їй, своїй дочці, [PERSON] , який був посвідчений секретарем Гришковецької селищної Ради народних депутатів Бердичівської з району Житомирської області, та зареєстрованого в реєстрі за № 45. 11.12.2014 Бердичівською державною нотаріальною конторою було зареєстровано спадкову справу за № 56884673 у Спадковому реєстрі. В грудні 2023 позивач звернулася до Бердичівської державної нотаріальної контори (Державний нотаріус Денисенко Г.А.) про отримання свідоцтва про право на спадщину. При оформленні документів їй стало відомо, що 26.12.2001 [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ 02-01 № 001579, згідно якого вона є власником земельної ділянки площею 0.17 га., яка розташована по [ADDRESS] . Державний акт було видано на підставі рішення виконавчого комітету Гришковецької селищної Ради народних депутатів від 20.11.1997 року № 72. Вважає, що державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ 02-01 № 001579 від 26.12.2001 було видано з порушенням вимог земельного законодавства, що в результаті призвело до порушення її права на володіння та користування земельною ділянкою площею 0,17 га., яка розташована по [ADDRESS] , та в подальшому в набутті права власності на неї, а надало право на володіння та користування [PERSON] Гришковецька селищна Рада народних депутатів, достеменно знаючи, що на земельній ділянці по [ADDRESS] розташований житловий будинок з надвірними будівлями, який належав [PERSON] та [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого Гришковецькою селищною Радою депутатів трудящих 30.12.1964 року, не перевіривши земельну кадастрову документацію та дані бюро технічної інвентаризації, прийняв рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність [PERSON] , яка не перебува у її володінні та користуванні. Вказує, що позивачка, як спадкоємець незаконно позбавлена оспорюваним рішенням селищної ради права власності на земельну ділянку. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 10.10.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою суду від 20.01.2025 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Гришковецьку селищну раду Бердичівського району Житомирської області. Сторони, належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. [PERSON] у заяві від 16.01.2025 просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити. Представник Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа у письмових поясненнях від 25.11.2024 при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ.Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , 1928 року народження, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно, серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок та земельна ділянка площею 0,17 га., які розташовані по [ADDRESS] . Житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності від 17.08.1988, виданого Бердичівською районною державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 963, свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.1988, виданого Бердичівською районною державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 964, зареєстрованого Бердичівським бюро технічної і івентаризації в книзі № 8, р. № 1086. Згідно свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за заповітом,\~посвідченого державним\~нотаріусом Бердичівської\~державної нотаріальної\~контори Житомирської\~області Денисенко\~Г.А.\~20.06.2025\~за р.№\~4-566\~ [PERSON] успадкувала\~житловий будинок,\~ який розташований по [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Бердичівської державної нотаріальної контори Житомирської області Денисенко Г.А. від 20.06.2025, с/с 552/2014, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,17 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , передану для будівництва та обслуговування ж.будинку та госпспоруд; ведення особистого підсобного господарства, після смерті [PERSON] , у зв`язку з тим, що згідно: державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ № 001579, виданого «26» грудня 2001 року виконкомом Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області вищевказана земельна ділянка уже приватизована та належить [PERSON] . Судом також встановлено, що 26.12.2001 [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ 02-01 № 001579, згідно якого вона є власником земельної ділянки площею 0.17 га., яка розташована по [ADDRESS] . Державний акт було видано на підставі рішення виконавчого комітету Гришковецької селищної Ради народних депутатів від 20.11.1997 № 72, яким вирішено затвердити матеріали обміру по фактичному користуванню та передати у приватну власність громадянам, серед яких [PERSON] - земельну ділянку площею 0,17 га., у тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку - 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,02 га. [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та копією паспорта громадянина України. Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області № 62 від 02.09.2016 вул. Раскова перейменовано на [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 17.02.2024 № 39, виданої виконкомом Гришковецької селищної ради Бердичівського району Житомирської області, згідно рішення №11 від 12.05.1977 Про затвердження матеріалів про впорядкування нумерації домоволодінь [ADDRESS] та назв вулиць і провулків виданого виконкомом Гришковецької селищної Ради депутатів трудящих Бердичівського району, Житомирської області, який належав [PERSON] присвоєно нумерацію будинку за адресою [ADDRESS] та згідно рішення №37 від 21.06.1988 Про затвердження матеріалів про впорядкування нумерації домоволодінь [ADDRESS] та назв вулиць і провулків виданого виконкомом Гришковецької селищної Ради депутатів трудящих Бердичівського району, Житомирської області, який належав [PERSON] присвоєно нумерацію будинку за адресою [ADDRESS] . ІV. Національне законодавство, що підлягає застосуванню, оцінка та мотиви суду Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 цього ж Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41). Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗК України, право власності на землю гарантується. За змістом ст. ст. 3, 6, 17, 22, 23 ЗК України (в\~редакції 1990\~року,\~чинній на\~час прийняття\~спірного рішення)власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі їх купівлі-продажу. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки, відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного\~ст.67 цього Кодексу. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності на землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Нормою ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року) визначено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу. В свою чергу, нормою ст. 67 ЗК України (в редакції 1990 року) визначено, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах 0,25 гектара, селищах міського типу 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів не більше 0,25 гектара, у містах 0,1 гектара. Відповідно до ст. 120 ЗК України\\ (в редакції 2001 року, чинній на час видачі державного акту про право власності на землю) у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта. У наведених випадках документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт), є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Аналогічну норму містить ст. 377 ЦК України (редакції 2003 року), згідно якої до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених ЗК України. Згідно ст. 381 ЦК України (редакції 2003 року) садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. ст. 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України (редакції 2003 року), ст. ст. 78, 79 ЗК України (в редакції 2001 року) правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положеннями ст. 41 Конституції України, ст. 153 ЗК України (в редакції 2001 року), ст. 321 ЦК України (редакції 2003 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. ст. 16, 21 ЦК України (редакції 2003 року) одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналогічні положення містять норми ст. ст. 152, 155 ЗК України (в редакції 2001 року). Оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. На даний час перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст. ст. 377, 381 ЦК України (редакції 2003 року) та ст. ст. 120, 125 ЗК України (в редакції 2001 року). Зазначені норми, в першу чергу ст. 120 ЗК України (в редакції 2001 року), закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України (в редакції 2001 року) у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України (в редакції 2001 року) слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції 2001 року), особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою володів попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на право власності всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній. Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (див. постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (пункт 8.5), від 03.04.2019 у справі № 921/158/18 (пункт 51), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 3738)). Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)). Приймаючи до уваги, що норма ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року), яка була чинною на момент прийняття рішення, в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, тобто фактично за своїм змістом, предметом регулювання та правовими наслідками є аналогічною із чинною нині нормою ст. 120 ЗК України (в редакції 2001 року, чинній на час видачі державного акту ) та ст. 377 ЦК України (редакції 2003 року), суд вважає, що наведений вище правовий висновок щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості є справедливим і для правовідносин, які виникли свого часу внаслідок набуття спадкодавцем позивача на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом згаданого вище домоволодіння. Таким чином, цілком логічним є висновок, що разом із правом власності на домоволодіння до позивача перейшло і належне на той час право користування спірною земельною ділянкою та, відповідно, право на набуття такої земельної ділянки у власність безоплатно на тих же підставах та умовах, за яких право власності на таку земельну ділянку в подальшому було набуто відповідачем за спірним рішенням виконкому Гришковецької селищної ради народних депутатів. В свою\~чергу,\~за таких\~обставин виконавчий\~комітет Гришковецької\~селищної ради\~народних депутатів\~своїм оспорюваним\~рішенням в\~частині,\~що стосується\~спірної земельної\~ділянки,\~фактично неправомірно\~позбавив позивача\~як права\~користування спірною\~земельною ділянкою, призначеною для обслуговування домоволодіння по [ADDRESS] та ведення підсобного господарства, так і можливості (права) отримати в подальшому у власність таку земельну ділянку. Відтак, з викладених вище обставин та підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність, а отже і необхідність задоволення позовної вимоги про визнання недійсним спірного рішення виконавчого комітету Гришковецької селищної ради народних депутатів від 20.11.1997 №72 в тій його частині, яка стосується відповідача [PERSON] та спірної земельної ділянки. А оскільки оспорюваний позивачем державний акт про право приватної власності на землю ЖТ 02-01 № 001579 від 26.12.2001 було видано на ім`я відповідача [PERSON] на підставі вищевказаного рішення органу місцевого самоврядування, яке визнається судом частково недійсним, то суд приходить до висновку і про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовної вимоги про визнання недійсним означеного державного акту.

Outcome: partial