Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з ФОП [PERSON] на користь позивача авансовий платіж у розмірі 207 500 грн., що еквівалентно 5000 доларів США та судовий збір в сумі 2 075 грн. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 березня 2025 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: земельної ділянки із нежитловою будівлею, площа заг.приміщення - 195.1 м.кв., площа заг.зем.ділянки 0,2606 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Також, 26 березня 2025 року було укладено договір про надання послуг з пошуку об`єкта нерухомості для купівлі, згідно якого позивач зобов`язаний відповідно до п. 2.2. укладати попередні договори, в тому числі вищевказаний Договір про наміри щодо купівлі- продажу нерухомого майна, в свою чергу ФОП [PERSON] (виконавець) відповідно до п. 2.1.3 зобов`язаний був в межах законодавчої бази України та своїх повноважень надавати замовнику документи, інформацію і матеріали, що необхідні для прийняття рішень. У відповідності до п.2.2 договору про наміри, [PERSON] було передано відповідачу аванс у розмірі 207 500 грн, що еквівалентно 5000 доларів США за курсом станом на день підписання вказаного Договору, які зараховуються за умовами договору у вартість об`єкту. Однак, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, та не здійснив дій передбачених умовами Договору (п.2.1) щодо відчуження, перевірки та підготовки усіх необхідних документів для придбання майна на користь позивача. Також відповідач порушив п.2.1.3 Договору про надання послуг. Після підписання вищезазначених договорів та домовленості 15.04.2025 року укласти договорів купівлі-продажу об`єкту, позивачу через декілька днів було надано документи щодо даного нерухомого майна, з яких стало відомо, що земельна ділянка не може бути проданою, оскільки, згідно витягу з Державного реєстру речових прав дана земельна ділянка знаходиться в оренді у ТОВ «БУДМАКС ІМС», орендодавцем є Білоцерківська міська рада. Позивач вважає, що відповідач навмисно уклав договір про намір щодо купівлі-продажу нерухомого майна та зобов`язав позивача 15.04.2025 року укласти договір купівлі-продажу об`єкту, хоча йому було відомо про неможливість продажу вказаного об`єкту нерухомості. Також у технічній характеристиці виробничого будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами зазначена загальна площа 210,3 кв.м., тоді як у плані, експлікації та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - 195.1 м.кв. Позивачу не було надано належного роз`яснення про наявність додаткових споруд, що він вважає порушенням своїх прав як покупця та підпадає під дію ст. 229 ЦК України. Окрім того, під час детального ознайомлення з документацією, після підписання вищезазначених договорів, було встановлено, що фактичний стан об`єкту не відповідає дійсності, оскільки від нежитлової будівлі залишилися лише бетонні стовпи, у той час як документація свідчила про наявність фундаменту, стін із газоблоку, перекриттів із металу, плиткової підлоги та інженерних комунікацій (електрика, водопровід, каналізація). Вказане є істотним порушенням умов договору про надання послуг та підставою для його розірвання відповідно до ст. 651 ЦК України. Позивач вважає, що виконавець порушив свої зобов`язання за договором про надання послуг та договором про наміри купівлі-продажу нерухомого майна, а саме, надана інформація була неповною та недостовірною, виникла невідповідність у площі та фактичному стані нерухомості, відбуваються покази об`єкта та реклама, що суперечить п.2.1 договору про наміри, щодо купівлі - продажу об`єкта нерухомості. У позові вказано, що письмового правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання договору купівлі-продажу у вигляді завдатку, попереднього договору та самого договору купівлі-продажу земельної ділянки, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, а саме ст. 657 ЦК України - нотаріально посвідченого в письмовій формі між сторонами укладено не було, тому сплачені позивачем кошти в сумі 5 000 доларів США є авансом і повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому саме вони передавалися, що відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду по цивільній справі № 509/4315/16-ц від 21 листопада 2018 року. Відповідно до п. 2.2 Договору про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна чітко вказано, що ці платежі є авансом. Зважаючи на те, що передані позивачем кошти відповідачу є авансом, договір купівлі-продажу земельної ділянки у майбутньому укладено не було, однак відповідач, по даний час не повернув безпідставно отримане, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику саме в тому розмірі, в якому вони надавались. Позивач зазначає, що вчиняв спроби вирішення спору в досудовому порядку, шляхом направлення вимоги відповідачу про повернення коштів у гривні, що еквівалентно 5 000 доларів США на день платежу, проте ФОП [PERSON] ігнорує такі вимоги, а тому вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач дізнався про продаж об`єкту нерухомості з застоснку Tik-Tok за посиланням [INFO] з сторінки Агенції нерухомості «ЕКСКЛЮЗИВ», де на відео чітко видно та описано об`єкт який продавався, також на сайті Агенції нерухомості «ЕКСКЛЮЗИВ» було розміщено оголошення за посиланням [INFO], де чітко зазначені характеристики та умови продажу. Позивач особисто приїздив на місце розташування нерухомості та проводив його огляд. 26 березня 2025 року між позивачем та відповідачем укладено два договори, а саме: договір про надання послуг; договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до п. 2.2. договору наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна було отримано аванс у розмірі 207 500 грн., що за курсом комерційних банків еквівалентно 5 000 доларів США. Відповідно до п. 2.4. договору про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна: «Якщо Покупець в зазначений термін (п.1.2.) не виконує всі зобов`язання за цим Договором, то юридично аванс повертається Покупцю, а Покупець сплачує штраф в розмірі 17,85% від суми вартості об`єкту (п. 1.3) в якості неустойки, тобто аванс фактично залишається у Агенції нерухомості». У відповідності до п. 2.8. договору «Переоформлення відбувається за рахунок Покупця. Покупець купує корпоративні права». 27 березня 2025 року об 11:18 годині відповідачем був надісланий пакет документів позивачу по об`єкту нерухомості та надано відповіді на поставлені останнім питання. А тому, позивачу було достовірно відомо про стан об`єкту нерухомості, позивач достеменно знав, що купував корпоративні права ТОВ, позивач мав копію договору оренди земельної ділянки та сам запитував копію даного договору в представника Агенції нерухомості. Відповідач зазначає, що позивач сплатив 207 500 грн, як штраф в розмірі 17,85% від суми вартості об`єкту в якості неустойки, що було передбачено сторонами в договорі про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна від 26 березня 2025 року та прямо передбачено ст. 546 та 549 ЦК України, оскільки позивач був обізнаний про кількість потенційних клієнтів відповідача, саме тому сторонами і передбачалась така умова. Відповідач, посилаючись на ст. 693, 612,611549 ЦК України, вказує на правомірність стягнення із позивача штрафу (неустойки) за невиконання зобов`язань за укладеним договором, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог та вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 08.05.2025 [PERSON] подав заяву про повернення заяви про забезпечення позову (а.с. 26). Ухвалою судді від 09.05.2025 повернуто заяву [PERSON] про забезпечення позову (а.с. 27). Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 13.05.2025 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, призначив справу до розгляду (а.с. 28). Ухвалою судді від 20.05.2025 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на грошові кошти, що належать фізичній особі-підприємцю [PERSON] та знаходяться на усіх його банківських рахунках в усіх банківських установах на території України в межах суми позову 207 500,00 грн (а.с. 38-41). 27.05.2025 відповідач [PERSON] , через систему «Електронний суд» сформував відзив на позовну заяву (а.с. 44-102). 12.06.2025 представник позивача [PERSON] подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с. 103). Ухвалою судді від 12.06.2025, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання відповідача про допит свідка [PERSON] . Ухвалою суду від 12.06.2025 скасовано заходи забезпечення позову вжитих відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2025 року (а.с. 107-108). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечили щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 26.03.2025 між суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] (виконавець) та [PERSON] (замовник) було укладено договір про надання послуг (а.с. 6-7), відповідно до умов якого виконавець зобов`язується надати замовнику послуги з пошуку об`єкта нерухомості для його купівлі, що відповідає наступним орієнтовним вимогам заявника: - цільове призначення об`єкта - земельна ділянка з нежитловою будівлею; - місцезнаходження об`єкта - [ADDRESS] ; - вартість об`єкта - 1 162 000 грн; - додаткові характеристики - площа заг.приміщення - 195,1 м.кв., площа заг. зем. діля. 0,2606 га. Відповідно до п. 2.1. договору про надання послуг, Виконавець приймає на себе зобов`язання, зокрема: проінформувати Замовника про результати досліджень, проведених Виконавцем в межах надання послуг, означених в п. 1. 1 в порядку та спосіб, які визначені цим Договором; у разі необхідності організовувати оглядини запропонованих Виконавцем об`єктів нерухомості; в межах законодавчої бази України та своїх повноважень надавати Замовнику документи, інформацію і матеріали, що необхідні для прийняття рішень; вести переговори щодо істотних та специфічних умов попереднього договору, договору про наміри, договору купівлі-продажу (або іншого договору для відчуження) щодо об`єктів нерухомості, якими зацікавився Замовник; надавати інші інформаційні послуги Замовнику на його додаткову вимогу, спрямовані на сприяння відчуженню Об`єкта. Замовник приймає на себе зобов`язання, зокрема: надавати Виконавцеві документи, інформацію і матеріали, що необхідні для виконання останнім своїх зобов`язань; вчасно та у повному обсязі проводити розрахунки за надані послуги і виконані роботи; здійснювати всі попередні переговори та контакти з потенційними продавцями об`єктів нерухомості лише за участі Виконавця чи за умови згоди Виконавця на проведення таких переговорів (п. 2.2. договору про надання послуг). Встановлено, що 26 березня 2025 року між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна (а.с. 8-9). Відповідно до п. 1.1. договору про наміри предметом цього договору є угода сторін, відповідно до якої Покупець зобов`язується придбати підібране Агенцією нерухомості майно, що являє собою: земельна ділянка із нежитловою будівлею, S заг.приміщення-195,1м.кв., S заг.зем.діл. 0,2606 га, за адресою: [ADDRESS] . Покупець погодився та зобов`язався укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу об`єкту (п.1) не пізніше 15.04.2025 року, до 18 годин 00 хвилин включно (п. 1.2. договору про наміри). На підтвердження вище вказаних зобов`язань покупець передав, а Агенція нерухомості отримала в рахунок належних за договором купівлі-продажу об`єкту платежів аванс у розмірі: 207500 грн., що за курсом комерційних банків на день укладання цього договору еквівалентно 5000 доларів США. Ця сума складає 17,85% від суми вартості ОБ`ЄКТУ (п.1.3 договору про наміри). Сума авансу (п.2.2) передається власнику об`єкту, та підлягає заліку в ціну об`єкту (п. 2.3. договору про наміри). Якщо покупець в зазначений термін ( п.1.2) не виконує всі зобов`язання за цим Договором, то юридично аванс повертається покупцю, а покупець сплачує Агенції нерухомості штраф в розмірі 17,85% від суми вартості об`єкту (п.1.3) в якості неустойки, тобто аванс фактично залишається у Агенції нерухомості (п. 2.4. договору про наміри). Встановлено, що в строк до 15.04.2025 року, включно, [PERSON] не уклав договір купівлі-продажу об`єкту, направив відповідачу лист про визнання обох Договорів про надання послуг і про наміри щодо купівлі-продажу- недійсними та просив їх анулювати. Встановлено, що 10.04.2025 позивач направив відповідачу Лист-повідомлення щодо неналежного виконання зобов`язань та визнання договору про наміри купівлі-продажу нерухомого майна та договору про надання послуг з пошуку об`єкта нерухомості для купівлі недійсними (а.с.11-13,14). Зі змісту цього листа слідує, що відповідач надав [PERSON] недостовірну інформацію про об`єкт, позивач розцінює дії ФОП [PERSON] , як шахрайські, бо фактичний стан об`єкта не відповідає задекларованому та відповідач порушив зобов`язання за договорами, що виразилося в тому, що відповідач, як виконавець надав неповну і недостовірну інформацію, міститься невідповідність у площі та фактичному стані нерухомості та відбувається реклама і покази об`єкта, що суперечить умовам договору. Також, позивач вказав, що на нього чинився психологічний тиск під час укладення договору, а тому ФОП [PERSON] неналежно виконує свої зобов`язання та порушив п.2.1 Договору про наміри, щодо купівлі-продажу нерухомого майна та п. 2.1.1., 2.1.3., 2.1.4 Договору про надання послуг. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним із різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Тобто у попередньому договорі, крім основного зобов`язання, може бути передбачена відповідальність сторін з того чи іншого питання, зокрема за неналежне виконання зобов`язання у виді штрафних санкцій. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14 (провадження № 61-6475св20), на яку посилається заявник у касаційній скарзі. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно зі статтями 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання (частина перша статті 538 ЦК України). Правилами зустрічного виконання зобов`язання, встановленими статтею 538 ЦК України, передбачено одночасне виконання кожною із сторін свого обов`язку. У постанові від 18 серпня 2023 року у справі № 927/211/22 Верховний Суд зазначив, що норма частини третьої статті 538 ЦК України спрямована на захист інтересів насамперед постраждалої від невиконання договору сторони, яка має право (а не зобов`язана) зупинити виконання свого обов`язку або відмовитися від його виконання у разі порушення або очікуваного порушення свого зобов`язання з боку іншої сторони. Дійсно, стала правова позиція щодо стягнення авансу за договором про наміри (попередній договір) полягає в тому, що аванс, як правило, є передоплатою, яка має бути повернута, якщо сторони не досягли згоди щодо укладення основного договору. Аванс не виконує забезпечувальної функції, як завдаток, і не може бути утриманий у разі невиконання стороною обов`язку щодо укладення основного договору. Однак, в даному випадку, враховуючи умови укладеного Договору про наміри від 26.03.2025р, аванс також виступає, як штраф у разі порушення покупцем умов договору. Так, позивач порушив умови Договору про наміри, які призвели до неукладення основного договору, тобто саме порушення позивачем істотних умов цього договору, передбачених підпунктом 1.2, вказує на відсутність у відповідача обов`язку повернути аванс, оскільки Договором про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, передбачено, якщо покупець в зазначений термін (п.1.2), до 15.04.2025, не виконує всі зобов`язання за цим Договором, то юридично аванс повертається покупцю, а покупець сплачує Агенції нерухомості штраф в розмірі 17,85% від суми вартості об`єкту (п.1.3) в якості неустойки, тобто аванс фактично залишається у Агенції нерухомості (п. 2.4. договору про наміри). Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Суд, дослідивши надані докази та обгрунтування сторонами своїх вимог і заперечень, не вбачає порушень відповідачем пункту 2.1 Договору про наміри, щодо купівлі-продажу нерухомого майна та п. 2.1.1., п.2.1.3., п.2.1.4 Договору про надання послуг на що вказував [PERSON] в своєму листі-повідомленні (а.с.11). Так, пунктом 2.1. Договору про наміри передбачено, що агенція нерухомості зобов`язується : припинити покази Об`єкту та будь-які дії щодо реклами об`єкту протягом дії Договору; перевірити та підготувати всі необхідні документи для придбання об`єкту. Пунктами 2.1.1., п.2.1.3., п.2.1.4 Договору про надання послуг передбачено, що виконавець приймає на себе зобов`язання проінформувати замовника про результати досліджень, проведених Виконавцем в межах надання послуг, означених в п.п1.1. в порядку та спосіб, які визначені цим Договором. В межах законодавчої бази України та своїх повноважень надавати замовнику документи, інформацію і матеріали, що необхідні для прийняття рішень. Вести переговори щодо істотних та специфічних умов попереднього договору, договору про наміри, договору купівлі-продажу щодо об`єктів нерухомості, якими зацікавився замовник. Як було встановлено судом, усі документи та доступ до об`єктів нерухомості і корпоративних прав було забезпечено відповідачем. Позивач не спростував і не надав суду доказів, що йому було відмовлено в наданні інформації, або не було надано відповідь на запитання, відмовлено в ознайомленні з тими чи іншими документами, пов`язаними з майбутнім об`єктом купівлі-продажу. Відповідач доєднав до відзиву пакет документів, які були надані позивачу та сторона позивача не спростувала факт ознайомлення з даними документами. Натомість, вбачається, що позивач був ознайомлений з технічною документацією по об`єкту нерухомості, мав в розпорядженні документацію по корпоративних правах, ставив запитання по орендній платі за земельну ділянку, що спростовує обставини на які позивач посилається в позовній заяві, аналізуючи зміст Договору про наміри щодо купівлі-продажу, вказуючи на розбіжності щодо визначеного Договором предмету договору та недостовірну інформацію про перебування земельної ділянки у власності. Допитаний судом в якості свідка [PERSON] дав суду показання, що повністю надавав [PERSON] інформацію по території де знаходиться будівля, повідомляв про формат продажу корпоративних прав. Позивач назвав свою ціну, але власник не погодився, відбувався торг, позивач був зацікавлений в купівлі, він знав про інших покупців. Свідок особисто їздив з [PERSON] на об`єкт, все показував, з`ясовували всі питання. Позивачу була надана повна інформація. Отже, встановлено, що позивач відмовився від виконання своїх зобов`язань за Договором про наміри, порушив п. 1.2. цього Договору. Крім того, суд звертає увагу, що підстави для відмови купувати корпоративні права, які позивач виклав в своєму Листі-повідомленні від 10.04.2025р. значно різняться від підстав, які позивач вже викладає в своїй позовній заяві у даній справі. Суд вважає, що наявність в умовах Договору про наміри зустрічних зобов`язань, зокрема права відповідача на застосування до позивача відповідальності у виді неустойки в повному розмірі авансового платежу, у зв`язку з невиконанням позивачем свого обов`язку, вказує на відсутність підстав для повернення забезпечувального платежу та відмовляє в позові. Аналогічна позиція викладена в постанові ВС від 29.10.2024 року по справі № 372/3773/20 (провадження № 61-4791св24). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. (Висновок ВС викладений у Постанові від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року). Судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed