Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в якій позивач просив визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу №77, розташованого по [ADDRESS] ; визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відносно житлового будинку садибного типу №77, розташованого по [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відносно житлового будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що він є онуком та єдиним спадкоємцем [PERSON] , яка померла [INFO] . 23 червня 2024 року він звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, до складу якої входять: житловий будинок садибного типу №77, розташований по [ADDRESS] ; житловий будинок [ADDRESS] . 30 грудня 2024 року приватним нотаріусом відкрито спадкову справу, проте, [PERSON] не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки право власності на зазначені об`єкти зареєстровано за третіми особами. Так, 25 лютого 2025 року право власності на житловий будинок\~садибного типу\~№77,\~розташованого по\~ [ADDRESS] зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу за [PERSON] ; 05 березня 2025 року право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу за [PERSON] . Зазначені договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишем Євгеном Володимировичем. Продавцем в даних договорах зазначена [PERSON] , яка померла [INFO] , тобто до укладення спірних договорів купівлі-продажу. При таких обставинах договори купівлі-продажу, укладені 25 лютого 2025 року між [PERSON] та [PERSON] , та 05 березня 2025 року між [PERSON] та [PERSON] , які посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишем Є.В. підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Оскільки в момент вчинення власник не міг проявити волю до укладання відповідного правочину та не мав правоздатності і дієздатності внаслідок своєї смерті, вказане майно вибуло з володіння [PERSON] не з його волі шляхом укладання недійсних договорів купівлі-продажу іншою особою від імені [PERSON] . Тому, [PERSON] звернувся у судовому порядку як єдиного можливого та належного способу захисту порушених прав позивача. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 16 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 16 червня 2025 року, а також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками. Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черниша Євгена Володимировича копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, не скористались, а тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. На виконання ухвали суду від 16 червня 2025 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишем Євгеном Володимировичем 25 червня 2025 року надано копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №\~916/3156/17\~(провадження № 12-304гс18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, вказано, що «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». Згідно із частиною першою статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належало: 53/100 частин на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., 23.10.1998 року за реєстровим №759 та записано 14.09.1999 року в реєстрову книгу №439 за реєстраційним №133 та 47/100 частин на підставі рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22.04.1998 року, зареєстрованого КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу №439 за реєстраційним номером №133. Також, [PERSON] на праві приватної власності належало: на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Орловим О.А., 24.12.2016 року за реєстровим №1561. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.12.2016 року за №18269521, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна №1131074512101. З витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 05.02.1966 р., прізвища після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.м.11). Від шлюбу, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого зазначені: [PERSON] батько; [PERSON] - мати (а.с.10). Батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с.32). Батько позивача [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с.34). Отже, [PERSON] є онуком [PERSON] ,\~яка померла\~ [INFO] ,\~що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с.33). 23 червня 2024 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі [PERSON] , яка постійно мешкала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Медяник В.А. заведена спадкова справа (а.с.26). Встановлено, що [PERSON] не зміг отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки право власності на спірні об`єкти було зареєстровано за третіми особами. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 25 лютого 2025 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишем Є.В. та зареєстрованим в реєстрі за №19, [PERSON] , як продавець, передала у власність [PERSON] як покупця, житловий будинок\~садибного типу\~№77,\~що розташований\~по [ADDRESS] (а.с. 89-90). Також, відповідно до договору купівлі-продажу від 05 березня 2025 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишем Є.В. та зареєстрованим в реєстрі за №25, [PERSON] , як продавець, передала у власність [PERSON] як покупця, житловий будинок\~ [ADDRESS] (а.с. 87-88). Отже, судом встановлено, що [PERSON] , померла [INFO] , а тому на момент укладення договорів купівлі-продажу від 25 лютого 2025 року та від 05 березня 2025 року не могла бути їх стороною, тому при укладенні оспорюваних договорів купівлі-продажу від 25 лютого 2025 року та від 05 березня 2025 року не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору і такий договір є нікчемним. Оскільки у справі заявлені позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу\~від 25\~лютого 2025\~року та\~від 05\~березня 2025\~року є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як ці правочини\~є недійсними (нікчемними) відповідно до закону, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Що стосується вимог позивача про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52). Тому в задоволенні позову і в частині вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень необхідно відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed