Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ейсмонт Є.А., звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 03.02.2007 по 22.04.2025 сторони перебували у шлюбі. У шлюбі та за спільні кошти подружжя придбали у власність вказану квартиру. Право власності на це майно було зареєстровано за відповідачкою. У досудовому порядку вирішити спір не видалось за можливе. Посилаючись на ст.ст. 60, 63, 69, 70, 71 СК України, позивач зазначає, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу в рівних частинах. Ухвалою суду від 02.07.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання на 10:00 28.07.2025. У підготовче судове засідання сторони не з`явились. Представник позивача надав заяву про проведення судового розгляду у його відсутність та у відсутність [PERSON] , позовні вимоги підтримує. Відповідачка [PERSON] надала суду заяву про проведення судового розгляду у її відсутності; позовні вимоги визнає у повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 03.02.2007 сторони уклали шлюб, який було зареєстровано виконкомом Басівської сільської ради Сумського району Сумської області, про що було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] та зроблений актовий запис №01. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 22.04.2025 у справі № 587/2572/24 шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 10-12). У період перебування у шлюбі сторони придбали за договором купівлі-продажу від 27.02.2019 квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до\~ст.60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.63 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17-ц. Як встановлено судом, квартиру [PERSON] та [PERSON] придбали під час шлюбу, тобто спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з\~ч.ч.\~1,\~3\~ст.368\~ЦК України\~спільна власність\~двох або\~більше осіб\~без визначення\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною сумісною\~власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ч.2\~ст.372\~ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За таких обставин, враховуючи, що спірне нерухоме майно було придбано сторонами за спільні кошти у шлюбі в інтересах сім`ї, воно відповідає критерію спільного майна подружжя, та відповідно кожен із подружжя має право на 1/2 частину такого майна, виходячи із презумпції рівності часток, яка ніким не була оспорена. За таких обставин, суд вважає вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved