Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

25 листопада 2024 року Дніпровська міська рада в особі виконуючого обов`язки міського голови Підлубного Едуарда засобами поштового зв`язку звернулася до Індустріального районного суду м.\~Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, Управління-служба у справах дітей Департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що Дніпровська міська рада, відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Будівля гуртожитку літ. А-9 за адресою [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18.08.2015р. Відтак і кімната [ADDRESS] в зазначеному гуртожитку перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. Враховуючи наведене, Дніпровська міська рада звертається до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів територіальної громади м. Дніпра у зв`язку з наступним. В зазначеній кімнаті зареєстровані: [PERSON] (В.К.В.) - з 25.07.2016р., [PERSON] (син) - з 02.08.2016р., [PERSON] (син) - з 28.02.2019р. (надалі - Відповідачі). Окрім того, факт проживання зазначених осіб в кімнаті № [NUMBER] в зазначеному гуртожитку підтверджується листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/9-4651 від 18.09.2024р., яким було надано акти обстеження домогосподарства за адресою: [ADDRESS] від 07.06.2024 р., 21.07.2024 р., 23.08.2024 р. Відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 23.04.2013 р. за № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпра» (зі змінами) визначено, що житлова площа у Гуртожитках використовується особами, які в них проживають, за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання: житлова площа в Гуртожитках не надається особам, які забезпечені іншим житлом на праві власності у тому самому населеному пункті, де зареєстрований (розташований) Гуртожиток. [PERSON] 24.06.2024 р. звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою № б/н про упорядкування проживання сім`ї в кімнаті [ADDRESS] , на яку було надано проміжну відповідь. Оскільки [PERSON] було подано повний пакет документів, питання упорядкування проживання в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] було внесено до порядку денного розгляду комісії. Порушене питання було розглянуто та прийнято рішення перенести розгляд питання щодо надання дозволу сім`ї гр. [PERSON] зі складом родини 3 особи (В.К.В, син, син) на упорядкування проживання в кімнаті [ADDRESS] на наступне засідання та розглянути після інформації від КП «Жилсервіс-5» ДМР, а саме інформації щодо осіб, які фактично мешкають та зареєстровані, відкритих особових рахунків тощо в кімнаті [ADDRESS] . Додатково під час проведення перевірки було виявлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира (житлова площа 35,6 кв.м) за адресою: [ADDRESS] . Додатково зазначили, що до пакету документів, які подавались [PERSON] разом із заявою про упорядкування проживання в гуртожитку комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, було додано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016р. (справа №202/3741/16-ц; провадження №2/0202/2014/2016), яким було визнано право в користуванні жилим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] (нині - м. Дніпро) за [PERSON] . Однак, зазначене заочне рішення суду було скасовано ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2017 року. В подальшому справа №202/3741/16-ц була призначена до розгляду, однак 02 листопада 2017 року та 29 листопада 2017 року позивач, будучи належним чином повідомленою, в судові засідання не з`явилась, письмових заяв від неї не надходило, причини неявки суду невідомі. Відтак, ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року позовну заяву [PERSON] до Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, треті особи Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної-міграційної служби України в Дніпропетровській, [PERSON] про визнання права в користуванні жилим приміщенням - залишено без розгляду. Зазначена ухвала набрала законної сили 05.12.2017 року. Згідно з даними, які містяться в листі Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 20.09.2024р. за № 3/9-4695, станом на 19.09.2024 р. кількість осіб, які звернулись до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявами на проживання у гуртожитках комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади за 2023-2024 року становить - 1008 заяв. Отже, оскільки [PERSON] на праві приватної власності має квартиру (житлова площа - 35,6 кв.м, загальна площа - 56,6 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] , при тому, що 1008 осіб наразі чекає на отримання кімнат для проживання у гуртожитках комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади, а заочне рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 21.06.2016 року у справі №202/3741/16-ц, яким було визнано право користування жилим приміщенням, було скасовано, відтак наявні всі підстави для визнання осіб такими, що втратили право користування приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] із кімнати [ADDRESS] на підставі порушення Порядку надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 23.04.2013р. за № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпра» (зі змінами). З посиланням на ст.116 ЖК України, ст.ст.319, 321, 391, 397 ЦК України просили суд: усунути Дніпровській міській раді перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; встановити порядок виконання рішення суду, згідно з яким рішення суду першої інстанції, після набрання законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; судові витрати по справі покласти на відповідачів. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2024 року, головуючим суддею у розгляді вказаної справи визначено суддю Слюсар Л.П. В порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України, 26 листопада 2024 року суддею сформовано запити до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на які надано відповіді №№ 923891, 923902, 923911 від 26.11.2024. Ухвалою судді від 27 листопада 2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку загального позовного провадження. 08.01.2025 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] - адвоката Чебикіна Сергія Віталійовича надійшов відзив на позовну заяву. Вказали, що позовні вимоги позивача не визнають. Зазначили, що визначивши предмет позову, як визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом, позивач суперечить самому собі, оскільки в обґрунтування своїх позовних вимог посилається на норми права про виселення осіб, які самоправно зайняли приміщення, а саме статтю 116 ЖК України. Виявляється, що відповідачка, все ж таки, мала право проживати в гуртожитку, яке, на думку позивача, втратила. У зв`язку з цим до даних правовідносин не можуть бути застосовані приписи ч.3 ст.116 ЖК України, на які спирається позивач. Об`єктивні обставини, про які умовчав позивач, свідчать про те, що позивачка на законних підставах у січні 2010 року вселилася в гуртожиток, як член сім`ї [PERSON] (як його дружина без реєстрації шлюбу, якому на вселення до кімнати [ADDRESS] 04 липня 1996 року виданий спеціальний ордер за №594, що підтверджується його корінцем. Крім того, відповідачка у встановленому порядку зареєстрована за місцем проживання у кімнаті [ADDRESS] . Таким чином, відповідачка не може бути виселена з житлового приміщення без надання іншого житла на підставі ч.3 ст.116 ЖК України. Вказав, що інформація про те, що у відповідачки у приватній власності є квартира [ADDRESS] , площею 35,6 кв.м. є застарілою. На сьогодні на підставі Договору купівлі-продажу від 07 грудня 2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. і зареєстрований за №675, власницею цієї квартири є інша особа - [PERSON] . Відтак, відповідачка не має іншого житла у приватній власності. При цьому вона проживає у кімнаті гуртожитку з двома неповнолітніми дітьми: [PERSON] ( [INFO] , 15 років) і [PERSON] ( [INFO] , 7 років), які також зареєстровані за місцем проживання в ній з 02 серпня 2016 року та з 28 лютого 2019 року, відповідно. Вказали, що житлові права дитини охороняються законом і мають пріоритет над іншими. У зв`язку з цим відповідачка не може бути виселена з жилого приміщення разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житла. Також вказали, що у цивільній справі №202/3741/16 за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, треті особи: Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській, [PERSON] про визнання права в користуванні жилим приміщенням судового рішення по суті не прийнято. Просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2025 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради. 07.03.2025 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, через систему «Електронний суд», від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якому вказали про те, що Дніпровська міська рада, ознайомившись з викладеними у відзиві аргументами та доданими документами не погоджується з позицією представника відповідача. Так, підставою для звернення до суду є відсутність у [PERSON] права на користування спірною квартирою, оскільки ані ордеру, ані рішення суду, яким би за нею було таке право визнане немає. В свою чергу, [PERSON] та двоє її синів продовжують користуватися спірним майном, що унеможливлює міську раду, як власника зазначено майна, вільно користуватися своєю власністю. Вказали, що відповідно до корінця на зайняття житлової площі в гуртожитку будівельних організацій, підприємств, навчальних закладів Міністерства будівництва підприємств важкої індустрії УРСР №594 від 04.07.1996 року, [PERSON] було видано ордер на жилу площу в гуртожитку на період його роботи в зазначеній організації. Представником відповідача не надано інформацію, коли був звільнений з роботи [PERSON] та за яких обставин (за власним бажанням або звільнено). Однак зазначена інформація має важливе значення, оскільки ордер було надано на період його роботи в зазначеній організації, а відтак з моменту звільнення [PERSON] мав покинути зазначене приміщення. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.11.2021 р., а також договору дарування квартири від 02.12.2024 р. та договору купівлі-продажу квартири від 07.12.2024 року чоловіком [PERSON] є [PERSON] , тобто відповідачка перебувала та перебуває у шлюбі. Додатково звернули увагу на те, що по батькові молодшого сина, який народився [INFO] « [PERSON] ». В свою чергу, факт проживання [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу встановлено не було. Відтак неможливо підтвердити, що [PERSON] дійсно видавався ордер на проживання у зазначеному приміщенні, а також що [PERSON] на законних підставах вселилася в гуртожиток. Вказали, що реєстрація місця проживання не є визначальним фактором для встановлення законних підстав для вселення або користування житловим приміщенням, ключовими є фактичні обставини проживання та дотримання відповідних процедур. Звернули увагу суду на те, що на момент звернення до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про упорядкування проживання в гуртожитку (24.06.2024 року), у власності [PERSON] перебувала трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальна площа квартири 56,6 кв.м., житлова 35,6 кв.м. А на момент звернення Дніпровською міською радою до суду (25.11.2024 року) - квартира перебувала у власності [PERSON] чоловіка відповідачки. Вважають, що [PERSON] було штучно погіршено житлові умови шляхом відчуження придатної і достатньої розміром для проживання квартири за адресою: [ADDRESS] . До аналогічного висновку дійшла також комісія з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпра ( витяг з протоколу від 01.11.2024 року). Зазначили, що [PERSON] , як мешканка гуртожитку, з якою не було укладеного договір найму, зобов`язана була упорядкувати своє проживання у встановленому порядку, однак з відповідною заявою відповідачка звернулася лише в червні 2024 року, маючи у власності трикімнатну квартиру, починаючи з 27.11.2021 року. Вказали, що у приватній власності [PERSON] , чоловіка відповідачки та батька відповідачів, перебуває: з 03.05.2023 року земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,873 га.; з 06.02.2025 року трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.; з 01.11.2017 року кімната [ADDRESS] , загальною площею 22,3 кв.м., житловою площею 17 кв.м. Отже родина [PERSON] має у приватній власності дві квартири, які є придатними і достатніми за розмірами для проживання родини з двома дітьми, а отже родина [PERSON] забезпечена житлом. Просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 12.03.2025 року від представника відповідача, документ сформований в системі «Електронний суд», надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому вказали, те що це є думкою позивача, що відповідачка штучно погіршила житлові умови. Проте, факт того, що на час розгляду справи у суді у відповідачки з неповнолітніми дітьми немає іншого житла, залишається фактом. Вказали, що відповідачка хоча й перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , проте однією сім`єю вони не проживають і спільним побутом не пов`язані. Це підтверджується, навіть доказами, які надані до суду позивачем актами обстеження житлового приміщення. Щодо надання позивачем інформації про нерухомість, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , вважають, що дані докази є недопустимими. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2025 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] . Представник позивача ДМР та третьої особи Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з наведених в позові та відповіді на відзив підстав та просила суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Подав заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача. Вказав, про те, що відповідачка проживає у кімнаті гуртожитку та ігнорує рішення Виконкому Дніпропетровської міської ради від 23 квітня 2013 року за № 179, власнику гуртожитку - позивачу могло бути відомо у серпні 2016 року та достовірно відомо у липні 2017 року, але з даним позовом до неї та її неповнолітніх дітей позивач звернувся у листопаді 2024 року, тобто, явно зі спливом трирічного строку позовної давності, який встановлений ст. 257 ЦК України. Просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Представники третіх\~осіб:\~Департаменту адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~Дніпровської міської\~ради,\~Комунального підприємства\~«Жилсервіс-5»\~Дніпровської міської\~ради,\~в судове\~засідання не\~з`явились. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином через підсистему «Електронний суд». Заяв та клопотань не надійшло. Представник третьої\~особи Управління-служба\~у справах\~дітей Департаменту\~соціальної політики\~Дніпровської міської\~ради в судове\~засідання не\~з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином через підсистему «Електронний суд». Відповідно до заяв просили суд розглянути справу без участі їх представника. Представник третьої\~особи Органу\~опіки та\~піклування Лівобережної\~адміністрації Дніпровської\~міської ради\~в судове\~засідання не\~з`явився. Про час\~і місце\~слухання справи\~повідомлялись належним\~чином через\~підсистему «Електронний\~суд».\~Відповідно до\~клопотання,\~яке надійшло\~до суду\~29.04.2025\~року просили\~суд \~розглянути справу\~у відсутності\~представника Органу\~опіки та\~піклування Лівобережної\~адміністрації Дніпровської\~міської ради\~та ухвалити\~рішення у\~справі в\~інтересах дітей\~в межах\~чинного законодавства\~України.\~Надали Висновок\~Органу опіки\~та піклування\~Лівобережної адміністрації\~ Дніпровської\~міської ради\~про недоцільність\~визнання дітей:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~такими,\~що втратили\~право користування\~житловим приміщенням,\~за адресою: [ADDRESS] ,\~від 25.04.2025\~року за\~№36/11-100.\~ Третя особа\~ [PERSON] \~в судове\~засідання не\~з`явився. Про час\~і місце\~слухання справи\~повідомлявся належним\~чином,відповідно до п.п. 11,12 ст.128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №202/3741/16-ц, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що будівля гуртожитку літ. А-9 за адресою [ADDRESS] перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 18.08.2015р.( т.1 а.с.41-43). Відповідно до Витягів з реєстру Територіальної громади: №2024/007406434 від 25.06.2024 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 25.07.2016 року; №2024/000387109 від 12.01.2024 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 02.08.2016 року; № 2024/007406059 від 25.06.2024 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 28.02.2019 року (т.1, а.с.25, а.с.27, а.с.30). Згідно з Довідкою №825 від 24.06.024 року виданою КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради [PERSON] в тому, що вона зареєстрована в [ADDRESS] , загальною площею 22,3 кв.м., житлова 17,5 кв.м., кімната на 6 поверсі 9 поверхового будинку, який знаходиться на балансі КП ДМР «Жилсервіс-5», особовий рахунок відкритий на [PERSON] . В кімнаті зареєстровані три особи: [PERSON] (В.К.В.) - з 25.07.2016р., [PERSON] (син) - з 02.08.2016р., [PERSON] (син) - з 28.02.2019р. (а.с.30). Факт проживання зазначених осіб в кімнаті № [NUMBER] в зазначеному гуртожитку з 25.07.2016 року підтверджується актами обстеження домогосподарства за адресою: [ADDRESS] від 07.06.2024р., 21.07.2024р., 23.08.2024р. (т.1, а.с.44-46). Відповідно до копії Свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Серія [NUMBER] , його батьками є: мати [PERSON] , батько - [PERSON] (а.с.27). Відповідно до копії Свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Серія [NUMBER] , його батьками є: мати [PERSON] , батько [PERSON] ( а.с.28). Згідно з копією Свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , виданого 24 січня 2009 року, Амур-нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 січня 2009 року, актовий запис №35 (а.с.29). 24.06.2024р. [PERSON] звернулась до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою № б/н про упорядкування проживання сім`ї в кімнаті [ADDRESS] (т.1 а.с.22). Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/16-3436 від 08.07.2024р., надано проміжну відповідь [PERSON] (т.1 а.с.39). Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/9-4651 від 18.09.2024р. зазначено, що оскільки [PERSON] було подано повний пакет документів, питання упорядкування проживання в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] було внесено до порядку денного розгляду комісії. Порушене питання було розглянуто та прийнято рішення перенести розгляд питання щодо надання дозволу сім`ї гр. [PERSON] зі складом родини 3 особи (В.К.В, син, син) на упорядкування проживання в кімнаті [ADDRESS] на наступне засідання та розглянути після інформації від КП «Жилсервіс-5» ДМР, а саме інформації щодо осіб, які фактично мешкають та зареєстровані, відкритих особових рахунків тощо в кімнаті [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з протоколу від 01.11.2024 №5 засідання комісії з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпра вирішено, ураховуючи, що гр. [PERSON] штучно погіршила житлові умови шляхом відчуження придатної та достатньої за розміром для проживання квартири (ж.пл. 35,6 кв.м.) за адресою: [ADDRESS] , а також відсутність підстав для вселення, відмовлено у наданні дозволу сім`ї [PERSON] зі складом родини 3 особи ( В.К.В., син, син) на упорядкування проживання в кімнаті [ADDRESS] ( т.1 а.с. 147). Ордер на заняття кімнати [ADDRESS] [PERSON] . Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради не видавався (т.1 а.с.20) Відповідно до копії корінця ордеру №594 від 04.07.1996 року виданого Дніпропетровським домобудівельним комбінатом [PERSON] надано житлову площу в гуртожитку на період роботи в організації в будинку по [ADDRESS] , який знятий з реєстрації 28.07.2016 року (т.1 а.с.148). Згідно з листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 21.02.2025 року №3/9-953, відповідно до інформації КП «ЖИЛСЕРВІС -5» ДМР прийняло гуртожиток по [ADDRESS] на свій баланс з 01.07.2013 на підставі рішення Дніпровської міської ради від 30.05.2012 №35/24 «про припинення як юридичної особи КП «Жилсервіс-3» та рішення міської ради від 02.03.11 №16/9, від 25.01.12 №27/20, від 24.02.10 № 35/55 стосовно реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств та балансоутримання житлового фонду» (в редакції рішення від 14.11.2012 №53/25). В архіві підприємства будь-які ордери на кімнату [ADDRESS] відсутні ( т.1, а.с.153) Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у справі №202/3711/16-ц, провадження №2/202/2014/2016 за позовною заявою [PERSON] до Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, третя особа: Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській, [PERSON] про визнання права в користуванні жилим приміщенням, позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. Визнано за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) право користування жилим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року заяву відповідача Комунального підприємства «Жилсервіс-5» про перегляд заочного рішення по цивільній справі №202/3741/16-ц за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, третя особа Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській, [PERSON] про визнання права в користуванні жилим приміщенням - задоволено. Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року скасовано та призначено цивільну справу № 202/3741/16-ц до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року позовну заяву [PERSON] до Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради, третя особа Індустріальний районний відділ у м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській, [PERSON] про визнання права в користуванні жилим приміщенням залишено без розгляду. Поданий Дніпровською міською радою позов спрямований на захист інтересу територіальної громади на майно житлове приміщення кімнату в гуртожитку. Згідно з ст. 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст.145 Конституції України, права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Згідно зі ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Дніпровська міська рада, відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу України передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Статтею 5 Житлового кодексу України визначено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих рад). Згідно зі ст.128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст.129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Згідно зі ст.131 ЖК України, в ідповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими об`єднаннями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні. Відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 23.04.2013 р, за № 179 «Про врегулювання питань щодо надання житлової площі та проживання в гуртожитках комунальної власності територіальної громади міста Дніпра» (зі змінами) визначено, що житлова площа у Гуртожитках використовується особами, які в них проживають, за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання: житлова площа в Гуртожитках не надається особам, які забезпечені іншим житлом на праві власності у тому самому населеному пункті, де зареєстрований (розташований) Гуртожиток (т.1 а.с.14-16). Судом встановлено, що ордер на вселення [PERSON] та членів її сім`ї в спірну кімнату не видавався, а реєстрація в спірній квартирі була здійснена на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2016 року у справі 202/3741/16-ц, яке в подальшому було скасовано. Отже за [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] право на користування спірною кімнатою не визнавалось, оскільки ані ордеру, ані рішення суду, яким би за ними було таке право визнане немає. В судовому засіданні безспірно встановлено, що [PERSON] вселилася в спірну кімнату [ADDRESS] (після перейменування Дніпро) з 25.07.2016 року, про що зазначено в актах обстеження та фактично проживає в ній з дітьми по теперішній час та на ім`я [PERSON] було відкрито особисті рахунки для розрахунків за користування житлом і комунальні послуги. За змістом ст.\~65\~ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його родини, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012р. (справа № 6-60цс12) у осіб, які вселились до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які поживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У разі вселення особи до житлового приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування жилим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилась як член сім`ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Суд критично відноситься до показів свідка [PERSON] , який вказав, що в 2009 році [PERSON] вселилася в спірну кімнату за його згоди разом з малолітнім сином, та з того часу по 2014 рік вони проживали разом як чоловік та дружина, оскільки як вбачається із долученої копії Свідоцтва про шлюб [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з 24 січня 2009 року та відповідно у подружжя в шлюбі народився [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Факт проживання [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та відповідно вселення в спірну кімнату за законних підстава встановлено не було. Крім того, як вбачається із листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07 лютого 2025 року за №2/5-320, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 25.07.2016 року, а [PERSON] знявся з реєстрації за вищевказаною адресою 28.07.2016 року, тобто через три дні після реєстрації відповідачки. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] вже був зареєстрований після зняття [PERSON] з реєстрації, а саме з 02.08.2016 року. Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що на момент звернення до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради із заявою про упорядкування проживання в гуртожитку (24.06.2024р.), у власності [PERSON] з 27.11.2021 року перебувала трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 56,6 кв.м., житловою площею 35,6 кв.м. ( т.1 а.с.50), хоча вона і вказала протилежне у самій заяві про упорядкування проживання в гуртожитку; а на момент звернення Дніпровською міською радою до суду (25.11.2024р.) квартира перебувала у власності її чоловіка [PERSON] , а відтак [PERSON] було штучно погіршено житлові умови шляхом відчуження придатної і достатньої за розміром для проживання квартири за адресою: [ADDRESS] . Суд також приймає до уваги, що відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №415275387 від 26.02.2025р., №415274928 від 26.02.2025р. та №415274538 від 26.02.2025р., у приватній власності [PERSON] , чоловіка [PERSON] та батька відповідачів [PERSON] та [PERSON] перебуває: з 06.02.2025р. - трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 68,3 кв.м., житловою площею 38,7 кв.м.; та з 01.11.2017р. - кімната [ADDRESS] , загальною площею 22,3 кв.м., житлова площа 17 кв.м. (т.1 а.с. 155-157). Отже родина [PERSON] має у приватній власності дві квартири, які є придатними і достатніми за розмірами для проживання родини з двома дітьми, а отже родина [PERSON] є забезпеченою житлом. Відповідно до ч.3 ст.1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. Верховний Суд України неодноразово розглядав питання щодо значення реєстрації місця проживання (прописки) у визначенні права на користування житловим приміщенням. У своїх постановах Суд підкреслював, що сама по собі реєстрація не підтверджує законність вселення або користування житлом; важливими є фактичні обставини проживання та дотримання встановленого порядку вселення. Зокрема, у постанові від 29 листопада 2023 року у справі №522/8965/13-ц Верховний Суд зазначив, що «наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому». Аналогічна позиція викладена у постанові від 6 грудня 2023 року у справі №404/7738/21, де Суд підкреслив, що «реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її єдиного місця проживання». Таким чином, реєстрація місця проживання не є визначальним фактором для встановлення законних підстав для вселення або користування житловим приміщенням; ключовими є фактичні обставини проживання та дотримання відповідних правових процедур. Суд не приймає до уваги Висновок органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про недоцільність визнання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] , оскільки вони не набули право користування в кімнаті [ADDRESS] на законних підставах. Скасування же рішення суду на підставі якого їх мати відповідачка [PERSON] зареєструвалася в спірній кімнаті, означає, що [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] втратили право на проживання в ній. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. За змістом статті 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6- 201 Оце 16). Згідно зі ст. 132 ЖК України, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Як вбачається із до корінця ордера на зайняття житлової площі в гуртожитку будівельних організацій, підприємств, навчальних закладів Міністерства будівництва підприємств важкої індустрії УРСР №594 від 04.07.1996р., [PERSON] було видано ордер на житлову площу в гуртожитку на період його роботи в зазначеній організації . На зазначеному корінці ордеру стоїть печатка Державного підприємства «Дніпропетровський домобудівний комбінат», однак зазначена юридична особа припинила свою діяльність у зв`язку з визнанням її банкрутом, про що в Державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців було внесено запис № 1 224 117 0008 048548 від 20.10.2016р. В архіві підприємства будь-які ордери на кімнату [ADDRESS] відсутні. Відповідачем не надано інформацію, коли був звільнений з роботи [PERSON] та за яких обставин (за власним бажанням, або звільнено). Суд приймає до уваги, що оскільки ордер було надано на період його роботи в зазначеній організації, а відтак з моменту звільнення [PERSON] мав покинути зазначене приміщення. Представник відповідача скористався своїм правом та подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст.257 ЦК України, позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексуУкраїни). Під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (30.03.2020 Верховна Рада прийняла закон № 540-IX, що набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків на строк дії карантину: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARA-CoV-2» карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) був встановлений в Україні з 12.03.2020 року та діяв до 30.06.2023 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Позивач дізнався про порушене право в липні 2017 року трирічний строк позовної давності спливав в липні 2020 року, однак строки визначені ЦК України продовжувалися на строк дії такого карантину. Позов подано позивачем до суду 25 листопада 2024 року в межах строку позовної давності, а тому суд не вбачає законних підстав для застосування заяви позивача про застосування строку позовної давності. При розгляді справи по суд звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Незаконне позбавлення права власності на нерухоме майно, що належить до комунальної власності, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, порушує інтереси держави, унеможливлює виконання гарантованих ст. 47 Конституції України житлових прав громадян, які потребують соціального захисту. Виселення відповідачів із спірної кімнати відновить порушене право Дніпровської міської ради та в подальшому територіальна громада міста Дніпра за заявою її представницького органу на виконання своїх повноважень та завдань зможе передати спірну кімнату у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідачів, як осіб, які страждають від такого втручання, оскільки вони не набули право користування спірним житловим приміщенням згідно із законом, тобто не набули охоронюване законом право на мирне володіння майном, а тому таке втручання не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів. Відповідно до правил статті 78\~ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами. За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо встановлення порядку виконання рішення суду, згідно з яким рішення суду першої інстанції, після набрання законної сили, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Суд відмовляє у задоволенні позову у частині встановлення порядку виконання рішення суду, з огляду на те, що судове рішення про усунення перешкод та виселення, є підставою для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки судове рішення, постановлене по справі вже і є підставою для його виконання шляхом здійснення компетентним органом своїх функцій - зняття з реєстраційного обліку є наслідком рішення суду про виселення, а не самостійною процедурою, що не потребує додаткової вказівки у судовому рішенні. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню та не вбачає підстав для встановлення порядку виконання рішення суду, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України, в порядку відшкодування судових витрат із відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі в розмірі 3028,00 грн.

Outcome: partial