Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

02.06.2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач, відповідач та треті особи зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 18.09.2024 року № 2306 Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради та листом від 23.09.2024 року № 01-12-01.3-18/412вих Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради. З 2012 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає та його речі в квартирі відсутні. [PERSON] з 2012 року проживає в іншому місці зі своєю сім`єю. Контакту з ним позивач і рідні не підтримують, не спілкуються та втратили взагалі зв`язки. Зі слів знайомих відомо, що проживає десь за кордоном. Просить суд: визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи від 02.06.2025 року справу передано судді Тимчуку Р.І. Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 20.06.2025 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. 07.07.2025 року від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , надійшли письмові пояснення. Вказують, що реєстрація [PERSON] , як члена сім`ї, впливає на розмір оплати комунальних послуг, зокрема, за вивіз сміття тощо, що призводить до підвищення витрат для осіб, які фактично зареєстровані та проживають у квартирі. Водночас [PERSON] жодної участі у фінансуванні утримання квартири не бере. Крім того, його довготривала відсутність створює перешкоди для здійснення приватизації квартири та зняття її з числа службових, оскільки для цього необхідна особиста участь і згода всіх зареєстрованих у квартирі осіб. Позов підтримують, просять задовольнити, розгляд справи провести за їх відсутності. Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 18.07.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Салашний Михайло Олексійовича в судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без їх участі, в якій зазначили, що позов підтримують, просять його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, в судове засідання втретє не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву. Окрім того, відповідача повідомлено про розгляд справи в суді через оголошення на офіційному сайті. За змістом ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України, за згоди позивача, судом ухвалено рішення при заочному розгляді справи. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , пропрацювавши 10 років у ДУ-8 ЖЕО Виконавчого комітету міської ради народних депутатів на посаді майстра чистоти згідно ордеру № 35 від 28.06.1989 року на право зайняття службового приміщення отримала службову квартиру [ADDRESS] з виключенням житлового приміщення з числа службових. В подальшому до виходу на пенсію працювала в даній установі вже у КП «ЖЕО № 2» виконавчого комітету Полтавської міської ради. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради від 25.11.1998 року № 246 «про часткову зміну рішень міськвиконкому від 29.04.98 р № 100, 21.10.98 р. № 218 від 13.08.97 р. № 235 та заселення окремих квартир» задоволено клопотання управління житлово-комунального господарства та переоформлена службова квартира [ADDRESS] де проживає [PERSON] складом сім`ї 4 особи, в ордерну з відкриттям особового рахунку та договору найму. Квартира [ADDRESS] , у якій фактично проживає позивач є не приватизованою, є ордерною. Згідно ордеру № 35 від 28.06.1989 року право на зайняття службового приміщення надано [PERSON] . На зворотному боці ордера вказано, що разом з наймачем до житла заселяються її сини [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] (донька) була зареєстрована за вищевказаною адресою 21.07.2018 року. [PERSON] (онук) був зареєстрований за вищевказаною адресою 15.01.2019 року. [PERSON] (зять) був зареєстрований 21.11.2019 року за вищевказаною адресою за рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.10.2019 року по справі № 553/262/19. Те, що позивач, відповідач та треті особи зареєстровані у вищезазначеній квартирі підтверджується довідкою від 18.09.2024 року № 2306 Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна організація №2» Полтавської міської ради та листом від 23.09.2024 року № 01-12-01.3-18/412вих Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради. З 2012 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає та його речі в квартирі відсутні. [PERSON] з 2012 року проживає в іншому місці зі своєю сім`єю. Контакту з ним ні позивач, ні його рідні брат та сестра не підтримують, не спілкуються та втратили взагалі зв`язки. Зі слів знайомих відомо, що проживає десь за кордоном. Підтвердженням тривалої відсутності [PERSON] за місцем реєстрації є акт про відсутність (не проживання) особи, складений мешканцями будинку [ADDRESS] від 21.03.2025 року. В акті про відсутність (не проживання) особи мешканці будинку [ADDRESS] зазначили, що [PERSON] , [INFO] у квартирі [ADDRESS] фактично з 2012 року не проживає, оскільки виїхав за кордон, речі чи майно, яке б належало [PERSON] у квартирі [ADDRESS] відсутні. На підтвердження тривалої відсутності [PERSON] за місцем реєстрації також є те, що чоловік доньки позивача [PERSON] з метою реєстрації за адресою: [ADDRESS] , через відсутність [PERSON] змушений був звертатися до суду з позовом від 05.02.2019 про визнання права на реєстрацію місця проживання, оскільки для реєстрації у даній квартирі в позасудовому порядку необхідна була згода всіх прописаних осіб. Реєстрація [PERSON] , як члена сім`ї, в цій квартирі впливає на розмір оплати комунальних послуг та призводить до збільшення сімейних витрат на оплату житлово-комунальних послуг, а зі свого боку участі в утриманні квартири він не приймає. Окрім того, позивач не має можливості здійснити процес приватизації квартири, зняти її з числа службових, оскільки для цього необхідна особиста участь кожної прописаної особи у квартирі. Жодної угоди про порядок користування цією квартирою з [PERSON] не укладалось, а його реєстрація місця проживання в квартирі на сьогоднішній день суперечить волі позивача, як користувача даного майна, та порушує її права. Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] з 2012 року та по день подання даного позову не проживає в квартирі [ADDRESS] , чим створює перешкоди у володінні та користуванні квартирою, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню.

Outcome: approved