Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивачка просить суд розірвати між нею та відповідачем шлюб, оскільки шлюбні відносини між ними фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть. Стверджує, що подружнє життя з відповідачем не склалося, в них різні погляди на сімейне життя. З цих підстав просить суд розірвати зареєстрований з відповідачем шлюб, після розірвання шлюбу змінити на дівоче « [PERSON] ». На підставі ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 лютого 2025 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу передано за підсудністю до Галицького районого суду Івано-Франківської області. Ухвалою Галицького районого суду Івано-Франківської області від 24 березня 2025 року у справі відкрито провадження та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Ухвалою суду від 24 квітня 2025 року провадження у справі зупинено та надано сторонам строк на примирення тривалістю два місяці Ухвалою суду від 25 червня 2025 року поновлено провадження у справі у зв`язку із закінченням наданого строку на примирення та призначено судове засідання на 22 липня 2025 року. Позивачка [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав, наведнгих у позовній заяві, пояснила, що під час надання строку на примирення з чоловіком не примирилися. Просить шлюб розірвати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що не хоче розлучатися та бажає зберегти сім`ю, вважає, що все ще можна виправити. За наданий строк на примирення він намагався змінити ситуацію, однак ставлення дружини не помінялося. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов такого висновку. Статтею 7 Сімейного кодексу України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин. Так, згідно з частинами 1, 6 статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Частиною першою статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (частини 3, 4 статті 56 СК України). Судом встановлено, що 03 серпня 2024 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 03.08.2024, актовий запис №1277. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » змінено на « [PERSON] » (а.с.3). Спільних дітей у сторін немає. Суд враховує, що інститут шлюбу в Україні ґрунтується на принципах добровільності, рівності прав та взаємної поваги подружжя. Саме добровільність є одним із ключових аспектів сімейного життя. Як передбачено статею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з частиною 2 статті 114 СК України, якщо один з подружжя не згоден на розірвання шлюбу, а другий наполягає на цьому, суд зобов`язаний вжити заходів для примирення подружжя. У справі суд надавав сторонам строк для примирення, однак він не привів до відновлення шлюбних стосунків. Так, судом встановлено, що подружжя фактично не веде спільного господарства, проживає окремо, шлюбні стосунки припинено, конфлікти не вичерпані, а позивачка чітко, послідовно й усвідомлено наполягає на розірванні шлюбу. Суд визнає це проявом реалізації її права на особисту свободу, в тому числі свободу сімейного життя. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), примус до продовження шлюбних відносин у випадку, коли один з подружжя категорично проти, є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Так, Європейський суд з прав людини наголошував, що небажання особи залишатися у шлюбі є достатньою підставою для його припинення, якщо інше суперечило б повазі до приватного життя. Також ЄСПЛ наголосив, що держава не може змушувати особу підтримувати шлюбні відносини лише тому, що інший з подружжя заперечує, оскільки це суперечить поняттю «особистої автономії», яка охороняється Конвенцією. Беручи до уваги наведену практику ЄСПЛ та положення Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами втратив свою соціальну, правову й емоційну основу, а його подальше існування порушувало б право позивачки на вільне й гідне особисте життя. Той факт, що відповідач не погоджується на розірвання шлюбу, не може бути сам по собі підставою для відмови у задоволенні позову. Законодавство України, як і практика ЄСПЛ, виходить з пріоритету особистої волі у питаннях сімейного життя. Таким чином, суд вважає, що між сторонами відсутні шлюбні відносини, спільне життя фактично припинено, спроба примирення не була успішною, одна зі сторін чітко висловлює небажання продовжувати шлюб, а отже є всі правові підстави для задоволення позову. Розглядаючи спір, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. За змістом статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач просила суд про відновлення дошлюбного прізвища. Таким чином після розірвання шлюбу позивачу слід змінити прізвище на дошлюбне « [PERSON] ».

Outcome: approved