Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

19 червня 2025 року [PERSON] (далі Позивач), інтереси якої представляє адвокат Кравченко Володимир Володимирович, звернулася до суду з позовом до Відповідачів: [PERSON] (далі Відповідач 1) та [PERSON] (далі Відповідач 2), третя особа: [PERSON] про визнання Відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивовано тим, що на даний час, Позивач разом зі своєю дочкою, третьою особою по справі - [PERSON] , зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстровані треті особи, проте фактично у квартирі не проживають. Позивач, як спадкоємець за заповітом, прийняла всю спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] внаслідок того, що 24 лютого 2022 року розпочалась військова агресія збоку Російської Федерації, в квітні 2022 року вимушені були виїхати за межі території України і наміру проживати у квартирі в майбутньому не мають. Увесь тягар по утриманню спірного житлового приміщення: оплату житлово - комунальних послуг, утримання квартири в належному стані та технічно придатному для проживання стані несе на собі саме Позивач по справі, Відповідачі жодної участі не приймають, так як в ньому не проживають. Таким чином, реєстрація Відповідачів у спірній квартирі без фактичного проживання понад трьох років створює для [PERSON] негативні наслідки в тому числі і у вигляді додаткових матеріальних витрат на утримання житлового приміщення, в яких Відповідачі жодної участі не приймають, а тому вона звернулася з даним позовом за захистом своїх прав про визнання Відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Позивач є пенсіонером та отримує мінімальну пенсію, самостійно сплачує комунальні платежі, а внаслідок того, що у її квартирі зареєстровані інші особи, позбавлена права на отримання субсидії на житлово-комунальні послуги. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі. Справу призначено до розгляду на 23.07.2025 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано строк для надання заяв по суті справи. У визначений судом для надання відзиву на позов строк відзиви на позов не надійшли. Через канцелярію суду 17.07.2025 від Відповідачів по справі надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. Також у заявах вказувалося, що починаючи з квітня 2022 року перебувають за межами території України та у вказаній квартирі не проживають і наміру проживати в майбутньому не мають. Позовні вимоги визнають повністю, просять їх задовольнити. Заява про розгляд справи без її участі надійшла через канцелярію суду 17.07.2025 також від третьої особи, яка позов підтримує, просить його задовольнити. Через канцелярію суду 23.07.2025 надійшла заява від представника Позивача про розгляд справи без його та Позивача участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30 жовтня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського міського виконавчого комітету було зареєстровано шлюб між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданим 30 жовтня 1994 року, актовий запис №2069 (а.с. 21). Від вказаного шлюбу у сторін народилися діти - [PERSON] , [INFO] , а також [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами йро народження (а.с. 22,23). На даний час, [PERSON] разом зі своєю дочкою, третьою особою по справі - [PERSON] , зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстровані, проте не проживають наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №2728 від 23 травня 2025 року (а.с. 24). Указана квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за твердженням Позивача, які не спростовані Відповідачами та третьою особою, належала матері позивача по справі - [PERSON] , на підставі ордеру на житлове приміщення. [INFO] померла [PERSON] , матір позивача по справі, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим 11 листопада 1999 року Управлінням реєстрації актів громадянського стану Чернігівської міської ради Чернігівської області, актовий запис №2955 (а.с. 25). За свого життя [PERSON] склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе те, що буде їй належати за життя, остання заповіла все своїй дочці, позивачу по справі - [PERSON] , який 23 листопада 1998 року було посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ющенко О.С., реєстровий №176 (а.с. 26). Усю спадщину після смерті [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняла її дочка, позивач по справі - [PERSON] . Відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] у квітні 2022 року виїхали за межі території України. Так, із закордонного паспорта [PERSON] вбачається, що останній 14 квітня 2022 року виїхав за межі території України, що підтверджується відповідною відміткою в закордонному паспорті (а.с. 30-32). На даний час [PERSON] постійно проживає в Турецькій Республіці, в провінції Анталія, що підтверджується посвідкою на проживання серія [NUMBER] , виданою 04 листопада 2024 року Міністерством внутрішніх справ Турецької Республіки, Президентством з управління міграцією та її перекладом з турецької на українську мову (а.с. 32 зворот). Також, як вбачається з довідки про місце проживання та інші зареєстровані адреси №НУ02-ХХ4Т-ЗУ1Н-АУS6 та її перекладу з турецької на українську мову, що [PERSON] проживає на території [ADDRESS] (а.с. 33,33 зворот). Крім того, як вбачається із закордонного паспорту [PERSON] , що останній виїхав за межі території України 14 квітня 2022 року, що підтверджується відповідною відміткою в закордонному паспорті (а.с. 34-36). На даний час [PERSON] постійно проживає на території Республіки Польщі, що підтверджується посвідкою на проживання серія [NUMBER] , виданою 22 листопада 2024 року керівником відділу в справах іноземців (а.с. 36 зворот). Як вбачається з акту про не проживання особи за місцем реєстрації, складений сусідами позивача, що [PERSON] та [PERSON] хоч і зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . проте з квітня 2022 року за даною адресою не проживають (а.с. 29). Таким чином, вказані обставини достеменно свідчать про те, що відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] , починаючи з квітня 2022 року перебувають за межами території України та у вказаній квартирі не проживають і наміру проживати в майбутньому не мають, нададуть під час судового розгляду засобами електронного поштового зв`язку заяви про визнання заявлених позовних вимог. Позивач стверджує, що будь-яких перешкод Відповідачам по справі у користуванні спірним житловим приміщенням не чинить, однак останні жодного наміру проживати в ній не виявляють та не вчиняють жодних дій аби у ньому проживати. Починаючи з квітня 2024 року, Відповідачі по справі не є споживачами комунальних послуг, які надаються за адресою: [ADDRESS] . Увесь тягар по утриманню спірного житлового приміщення: оплату житлово-комунальних послуг, утримання квартири в належному стані та технічно придатному для проживання стані несе на собі саме Позивач, Відповідачі жодної участі у таких діях не приймають, так як в ньому не проживають. Частиною 4 ст. 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 167 ЖК України наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У ст. 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, встановлених ч.1, п. п. 1 і 5 ч. 3 та ч. 4 ст. 71 цього кодексу. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/123 84/16-ц зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української PCP, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві. Оскільки рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням дозволить Позивачу реалізувати своє право на отримання від держави соціальних пільг, зокрема щодо оплати за комунальні послуги, разом з тим не порушить прав та законних інтересів відповідачів, що вони самі підтверджують, суд вважає що втручання держави у вигляді судового рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у даному випадку за установлених судом обставин переслідує легітимну мету, здійснюється згідно із законом та є необхідним. Суд також враховує причини, які спонукали Позивача звернутися із позовом, а також наявність близьких родинних стосунків Позивача та Відповідачів, що свідчить про можливість відновлення указаного права за взаємною згодою у випадку такої необхідності. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України при ухваленні рішення суд має вирішити питання про розподіл судових витрат. За змістом ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пропозицією Позивача у позовній заяві, всі понесені нею документально підтверджені витрати у справі суд залишає за стороною Позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved