Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

[PERSON] в особі представника, адвоката Ігнатова Євгена Євгеновича звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 14.06.2008 року він уклав шлюб з [PERSON] , зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської обл., актовий запис № 161. Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . 12.12.2017 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 206/6051/17 шлюб [PERSON] з [PERSON] розірвано, копію якого долучено до позовної заяви. 09.01.2018 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення № 206/6440/17 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 01 грудня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття, копію якого долучено до заяви. Протягом всього часу [PERSON] сплачував аліменти на утримання сина, що підтверджується звітом про здійснення відрахування та виплати аліментів, копію якого додано до позовної заяви. На даний час його син [PERSON] за власним бажанням переїхав до бабусі, [PERSON] , яка є матір`ю позивача, на постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження домогосподарства від 10.04.2025 року, копію якого долучено до позовної заяви. [PERSON] добровільно утримує сина [PERSON] . В той час, як відповідачка проживає окремо від дитини, участі в утриманні сина не приймає та аліменти які надходять на утримання сина [PERSON] витрачає тільки на себе. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Законодавець не обмежує суд при прийнятті рішення про звільнення від сплати аліментів тільки вказаними двома підставами та наголошує, що при наявності інших обставин, що мають істотне значення, компетентні органи можуть прийняти таке рішення. В сімейному законодавстві не надається хоча б приблизного переліку таких обставин, отже, суд при розгляді кожної справи має самостійно вирішувати це питання з огляду на подані пояснення, докази та інтереси сторін. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є припинення правовідношення, а також його анулювання. Таким чином, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. У правовому висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16) зазначено, що за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Дитина [PERSON] , [INFO] не проживає з матір`ю [PERSON] на користь якої були стягнуті аліменти з позивача - батька дитини, а проживає зі своєю бабусею та перебуває на повному добровільному утриманні батька [PERSON] . Вказані обставини, можуть підтвердити свідки - [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Таким чином, враховуючи, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] на теперішній час проживає з бабусею та повністю знаходиться на утриманні батька [PERSON] , можна вважати, що змінились обставини, що існували підставою для стягнення аліментів на користь відповідача. Отже, встановлені обставини, що впливають на припинення стягнення аліментів. Чинним законодавством не передбачено можливість внесення змін до виконавчого листа про стягнення аліментів чи його скасування. Тому позивач вважає, що вимога про припинення стягнення з [PERSON] аліментів на користь Відповідачки на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , що стягуються за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 206/6440/17 від 09.01.2018 року є правомірною. На підставі вище викладеного просить припинити стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 206/6440/17 від 09.01.2018 року та звільнити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] від сплати аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , стягнутих за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 206/6440/17 від 09.01.2018 року. Допитати в якості свідка - [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] , [INFO] . За відзивом на позовну заяву відповідачка, в особі представника, адвоката Пріхно Н.М. зазначила, що дійсно вона [PERSON] та позивач [PERSON] з 14.06.2008 року перебували у шлюбі, який зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської обл., актовий запис № 161. Від цього шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2017 року (справа № 206/6051/17) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 року (справа № 206/6440/17) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 960,00 гривень щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 01 грудня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] свої обов`язки щодо сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина виконував не завжди сумлінно, враховуючи те, що розмір аліментів був весь час мінімальний, ніякої іншої допомоги на утримання дитини він не надавав. Дитина проживала з відповідачкою і лише у 2025 році син вирішив пожити у бабусі - матері [PERSON] , щоб допомагати їй. У 2022 році Древинський допустив заборгованість із сплати аліментів, він сплатив за 2022 рік лише один платіж на суму 1475,80 за жовтень 2022 року. У 2023 році [PERSON] сплатив аліменти лише за 5 місяців, один із яких за лютий 2022 року. У 2024 році [PERSON] здійснив лише вісім платежів по аліментах. У 2025 році [PERSON] здійснив лише чотири платежі по сплаті аліментів, останній у квітні 2025 року. Всі ці дані підтверджено квитанціями, які відповідачка додала до відзиву. З урахуванням цього, не зрозумілі ствердження Позивача про те, що він добровільно утримує сина [PERSON] . В той час, як відповідачка участі в утриманні сина не приймає та аліменти які надходять на утримання сина [PERSON] витрачає тільки на себе. Ці ствердження Позивача нічим не підтверджені і є голослівними. Позивач [PERSON] у позові посилається на ст. 273 СК України, в якій зазначено: якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Але при цьому Позивач не надає жодних доказів зміни матеріального стану. Відповідачка зазначає, що [PERSON] не проживає разом із сином, тому що син сторін зараз живе з бабусею за адресою: [ADDRESS] , а Позивач із новою цивільною дружиною у квартирі по [ADDRESS] . На підставі викладеного [PERSON] просить суд у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення - відмовити в повному обсязі. Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпра від 29.05.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали, просили про їх задоволення. Також позивач зазначив, що дійсно він проживає із цивільною дружиною у квартирі по [ADDRESS] , де також зареєстрований їх син, [PERSON] , але він майже кожного дня приїзджє до своєї матері та сина, де син наразі проживає постійно, за адресою [ADDRESS] , разом з бабусею, яких він матеріально утримує. Сторона відповідачки в судове засідання не з`явилася, надала письмову заяву, в якій просять судове засідання проводити у відсутність Відповідача та представника відповідача. В судовому засіданні були присутні також свідки, які дали свідчення відносно даної справи. Так свідок [PERSON] повідомила суду, що є мамою позивача та бабусею [PERSON] , який проживає з самого народження за адресою [ADDRESS] , разом з нею та її чоловіком, який нещодавно помер, та який в онукові душі не чаяв. Відповідачка [PERSON] , мати онука, хотіла забрати дитину, але вона закохалась в іншого чоловіка і їй було не до дитини. Дідусь возив онука до школи, мати іноді забирала дитину. ЇЇ син, позивач [PERSON] надає матеріально допомогу їй та онукові, а відповідачка не надає матеріальної допомоги дитині та навіть подарунки дитині не дарує. Свідок [PERSON] , [INFO] , який був допитаний у присутності батька, в судовому засіданні пояснив, що він навчається у військовому ліцеї та постійно проживає разом з бабусею, батько часто приїздить. Утримує його бабуся. Іноді він їздить до матері, але мати гроші не дає, подарунки не купує. За цією адресою він проживає з самого народження, мати одного часу забирала його до себе жити, але йому у неї не подобається, більш подобалося жити у бабусі з дідусем, і на теперішній час мати не заперечувала щодо його проживання у бабусі. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, заслухавши думку учасників процесу, покази свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та позивач [PERSON] з 14.06.2008 року перебували у шлюбі, який зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської обл., актовий запис № 161. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.12.2017 року (справа № 206/6051/17) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2018 року (справа № 206/6440/17) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 960,00 гривень щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 01 грудня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. Тобто в судовому засіданні встановлено та що не заперечується сторонами, відповідачка на час розгляду даної позовної заяви є отримувачем аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 960,00 гривень щомісячно з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 01 грудня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. Однією сім`єю з позивачем та дитиною вона не проживає, кошти на утримання сина не надає, принаймні зворотного відповідачкою не доведено, принаданні відзиву, письмових доказів не надано. Разом з цим, що підтверджено актом обстеження домогосподарства від 10.04.2025 року, копію якого долучено до позовної заяви та свідченнями наданими в судовому засіданні, неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , якому на час розгляду справи виповнилося повних сімнадцять років, постійно проживає разом зі своєю бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Про що також не заперечує сторона позивача та відповідача. Згідно свідчень як самого неповнолітнього [PERSON] так і [PERSON] , батько неповнолітнього [PERSON] , позивач [PERSON] опікується як сином так і допомагає матері [PERSON] матеріально, натомість мати [PERSON] участі в утриманні дитини не приймає, хоча отримує з позивача кошти за рішенням суду саме на утримання дитини. Зазначений факт також визнається позивачем та відповідачем та підтверджується наданими письмовими доказами. Відповідно посилання сторони відповідача у відзиві щодо заборгованості Позивачем по сплаті аліментів, щодо невиконання своїх обов`язків щодо сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина, які він виконував не завжди сумлінно, враховуючи те, що розмір аліментів був весь час мінімальний, ніякої іншої допомоги на утримання дитини він не надавав, не позбавляло її права звернення до суду за відновленням своїх порушених прав та позовом про стягнення заборгованості по сплаті аліментів в порядку ст. 194 СК України. Надані відповідачкою рахунки в підтвердження неповної сплати аліментів позивачем в минулі періоди судом приймаються до уваги, але не сприймаються як докази, так як носять другорядний до даних позовних вимог сенс. Щодо посилання стороною відповідача у відзиві про те, що Дитина проживала з відповідачкою і лише у 2025 році син вирішив пожити у бабусі - матері [PERSON] , щоб допомагати їй, письмовими доказами не підтверджується, а навпаки спростовуються письмовими доказами, наданими позивачем, показами свідків та самого неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , якому через три місяці виповнюється вісімнадцять років. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до змісту статті 180 СК України зобов`язання утримувати дитину до досягнення нею повноліття мають саме батьки. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Але, якщо мати, одержуючи аліменти на дитину, не проявляє щодо неї турботи, а одержані кошти витрачає на себе - лише тоді мова може йти про припинення стягнення аліментів на її ім`я. Стороною відповідача не спростовано та не доведено письмовими доказами, що аліменти, призначені на утримання дитини, витрачаються саме за призначенням, тобто на неповнолітнього сина. Тому суд приймає до уваги покази самого неповнолітнього сина щодо відношення до нього та матеріального утримання його батьком та матір`ю. Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку. Стаття 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими: права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У відповідності до норм статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Отже, за змістом зазначених норм права, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права. За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді тощо). При цьому норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом. Щодо посилання сторони відповідача на той факт, що Позивач [PERSON] у позові посилається на ст. 273 СК України, в якій зазначено: якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Але при цьому Позивач не надає жодних доказів зміни матеріального стану, суд зазначає наступне. Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. При цьому, зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому не можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Вказаних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 511/219/18. Оскільки в судовому засіданні знайшли своє підтвердження факти не проживання дитини разом з матір`ю, як отримувачем аліментів на утримання дитини, не перебування дитини на утриманні матері, утримання дитини батьком та матір`ю батька, а також небажання дитини проживати разом з матір`ю, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про припинення стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] та прозвільнення [PERSON] , від сплати аліментів на утримання дитини на рахунок матері дитини [PERSON] , підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141, 142 ЦПК України, але позивачем вимог про розподіл судових витрат не ставились, тому суд це питання не розглядає.

Outcome: approved