Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»,правонаступником якого є ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», звернувся до Миколаївського районного суду Миколаївської області з позовною заявою з подальшим уточненням до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, також просив стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги\~позивач обґрунтував\~тим,\~що25.03.2008 року було укладено із відповідачем кредитний договір, за яким останній отримав кредит в сумі 250000,00 грн. зі сплатою 18 % річних на строк до 24.03.2018р., на визначених кредитним договором і графіком до нього умовах. Отримавши кредитні кошти відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, допустив прострочення визначених платежів, внаслідок чого у нього станом на 10.06.2015 року виникла заборгованість по договору, яка складається з: строкової заборгованості по кредиту 144266,11 грн.; простроченої заборгованості по кредиту 60988,60 грн.; строкової заборгованості по відсоткам 4150,09 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам 123901,76 грн. За умовами п.6.1. кредитного договору відповідачу нарахована пеня (10 % від простроченої суми за кожен день прострочення) за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту і відсоткам за період з 10.06.2014 р. по 10.06.2015 р. в розмірі 5686928,92 грн. Посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язань по кредитному договору, в т.ч. умов додаткової угоди до кредитного договору від 30.12.2011 року, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 10.06.2015 року по кредиту, процентам, а також штрафні санкції в загальній сумі 6 020 235,48 грн. Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19.11.2015р. позовні вимоги були задоволені частково та стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 533306 грн.\~56\~коп.(яка складається з: строкової заборгованості по кредиту 144266,11 грн.; простроченої заборгованості по кредиту 60988,60 грн.; строкової заборгованості по відсоткам 4150,09 грн.; простроченої заборгованості по відсоткам 123901,76 грн.; пені 200000,00 грн.), судовий збір 3654,00 грн., а всього 536960 грн. 56 коп. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21.03.2017року, за результатами розгляду заяви відповідача \~ [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 19.11.2015 року, вказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду. 08.06.2017 року представником ПАТ «Банк «Фінанси та Крекдит» подано заяву в якій просить сягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 6020235,48грн., яка складається з: суми строкової заборгованості по основному боргу-101841,82грн.; суми простроченої заборгованості по основному боргу-22893,16грн.; суми строкової заборгованості по відсоткам-2522,04грн.; суми простроченої заборгованості по відсоткам-61111,62грн.; пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту,відсоткам-5831866,84грн та понесені судові витрати. 13.12.2017 року представником відповідача подано зустрічний позову про визнання недійсним п.6.1 та 6.2 кредитного договору № 83-08/Мб від 25.03.2008. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що вони містять несправедливі умови та такі, що порушують Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (попад двісті тисячі відсотків вартості продукції) у разі невиконання споживачем зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Держава сприяє забезпеченно споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об?єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб?єкта екопомічних відносии, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. 25 березня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір № 83-08/МБ за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 250 000 грн. строком до 24 березня 2018 року зі сплатою 18 % річних. Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує Банку пеню із розрахунку 10% від простроченої суми за кожен день прострочки. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов?язань сплати процентів за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов?язок позичальника погасити кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов?язань за договором - понести штрафні санкції. Виходячи з загальних умов кредитного договору та з урахуванням пункту 6.1 кредитного договору, розмір пені 10% від простроченої суми за кожен день прострочення складає 3650 % (три тисячі шістсот п?ятдесят відсотків) річних, а також за не повідомлення про факти, вказані в п. 5.6 договору, позичальник додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 10 % від загальної суми отриманих кредитних ресурсів (п.6.2 договору), що є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності і є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків на шкоду позичальникові - [PERSON] , як споживачу банківських послуг, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації від вартості продукції у разі невикопання/неналежного виконання споживачем зобов`язань за кредитним договором, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити положенням цього кодексу, іншим актам цивільного закоподавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті з, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов?язания неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Отже, з урахуванням наведених приписів норм матеріального права умови п. 6.1 та п. 6.2 кредитного договору є несправедливими, та такі умови договору підлягають визнанню недійсними. Доводи Банку про те, що включення спірних умов до договору відбулося за погодження з позивачем не заслуговують на увагу, оскільки незалежно від виконання банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання усієї інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, останній відповідно до приписів ст. 18 цього ж Закону не повинен включати до кредитного договору несправедливих умов. Враховуючи вищенаведені доводи, оскільки умови п. 6.1 та п. 6.2 кредитного договору N? 83-08/МБ від 25.03.2008 є явно несправедливими по відношенню до споживача, наявні підстав для визнання зазначених пунктів кредитного договору недійсними. Ухвалою Миколаївського\~районного суду\~Миколаївської області\~від 08.02.2021рокузалучено до участі\~усправі, правонаступника позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Кредит-Капітал. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського районного суду Миколаївської області, у зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Відповідно до\~протоколу повторного\~автоматизованого розподілу\~судової справи\~між суддями\~від 03.06.2021\~вказана цивільна\~справа розподілена\~головуючому судді\~Войнарівському М.М. Ухвалою суду від 14.06.2021року головуючим суддею прийнято справу до свого провадження. Представник позивача ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» у судове засідання не з`явився, при цьому в системі «Електронний суд» сформував заяву про розгляд справи без участі наполягаючи на задоволенні позову. Відповідач у останнє судове засідання не з`явився,в матеріалах справи маються письмові заперечення, щодо задоволення позову. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. 25.03.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого є ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали кредитний договір, з подальшим внесенням до нього змін згідно додаткової угоди від 30.12.2011 року. Згідно кредитного договору позивач надав відповідачу кредит на споживчі цілі в розмірі 250 000,00 грн. зі сплатою 18 % річних на строк до 24.03.2018 року. В свою чергу відповідач зобов`язався повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки шляхом внесення щомісячних платежів в період з 1 по 15 число включно кожного місяця, згідно графіку платежів. Отримавши кредитні кошти відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, допустив прострочення визначених платежів, внаслідок чого у нього станом на 10.06.2015 року виникла заборгованість по договору, яка складається із заборгованості: строкової заборгованості по кредиту 101841,82грн.; простроченої заборгованості по кредиту 22893,16грн.; строкової заборгованості по відсоткам 2522,04грн.; простроченої заборгованості по відсоткам 61111,62 грн. Крім того, позивачем за умовами п. 6.1. кредитного договору відповідачу нарахована пеня (10 % від простроченої суми за кожен день прострочення) за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту і відсоткам в розмірі 5831866,84грн. Відповідно до статті\~15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина\~перша\~статті\~526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття\~610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина\~перша\~статті\~530 ЦК України). Статтею\~525 ЦК України\~передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. \~ \~ \~ \~ Відповідно до частини\~першої\~статті\~1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною\~другою\~статті\~1050 ЦК України\~передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті\~1048 ЦК України. Відповідно до частини\~першої\~статті\~1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами статей\~526,\~530,\~610 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України\~встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з\~статтею 638 цього ж Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до умов договору позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором. В свою чергу, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла вищевказана заборгованість. Разом із тим, суд бере до уваги, що згідно ст. 551 ч. 3 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, \~якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Таким чином, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя\~статті 551 ЦК України) суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. \~При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. \~Крім цього категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в\~статті 551 ЦК України\~ є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних зобов`язань. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020). Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013). Судом встановлено, що у зв`язку зі несвоєчасною сплатою в повному обсязі плати за користування кредитом відповідачу нарахована пеня за прострочення заборгованості основного боргу у розмірі 5831866,84грн. Отже, пеня у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. З огляду\~на встановлені\~судом обставини,\~зокрема розмір\~пені,\~який значно\~перевищує суму\~загальної заборгованості\~за кредитним\~договором,\~а також\~суму кредитного\~договору,\~суд вважає\~необхідним зменшити\~розмір нарахованої\~пені до\~200\~000,00\~грн. що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві». Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 388 368,64грн. \~ \~ \~ \~Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення\~статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 3654,00 грн. Оскільки, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову, судові витрати з відповідача на користь позивача підлягають стягненню у розмірі 236,00грн. Щодо вимог за зустрічним позовом. Позивач за зустрічним позовом вважає, що окремі положення кредитного договіру є недійсним з підстав, передбачених статтями\~203,\~215 ЦК України, оскільки його умови, якими визначений обов`язок сплачувати, крім відсотків за користування кредитом, ще й пеню, є такими, що суперечать нормам чинного законодавства, і є несправедливими умовами договору щодо нього як споживача відповідно до статей\~18,\~19 Закону України "Про захист прав споживачів", що є підставою для визнання цих умов недійсними. Відповідно до\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~статті 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. \~ \~ \~ \~Статтями\~\~526,\~530\~\~ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України. Зобов`язання повинні виконуватись в строк, що передбачений умовами Договору. Відповідно до ч. 1 ст.\~598,\~599 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст. ст.\~610,\~611,\~612,\~623,\~625 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною\~\~першою\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями\~статей 626-628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Частинами першою, третьою\~статті 203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~стаття 229 ЦК України). Згідно ч. 1\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1\~ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно із частиною другою\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». За змістом\~статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»\~договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з частиною першою\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Відповідно до\~статті 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами\~статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі\~статтею 629 ЦК України\~є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів\~статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Так, при укладенні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Підписавши договір, позивач засвідчив, що він погодився з його умовами. [PERSON] не надано доказів того, що при укладенні договору малися порушення норм закону, натомість кредитодавцем у повному обсязі було надано інформацію позичальнику стосовно умов кредитування, зазначених у Кредитному договорі, а позичальник не мав претензій стосовно умов кредитного договору при його укладенні. Отже, відсутні будь-які підстави, щоб брати до уваги оцінку позивача з приводу даного питання для задоволення його вимоги щодо визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову посилається на порушення відповідачем норм Закону України Про захист прав споживачів". Однак, суд зазначає, що застосування вказаного\~Закону\~до правовідносин між сторонами з надання фінансового кредиту, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору та інше, тобто ті, які передують укладенню договору. Після укладення Договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України,\~ЗУ "Про банки та банківську діяльність", ЗУ "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні"'). Відповідно до\~ст. 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею другою\~\~Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~передбачено, що\~\~банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Закон України "Про захист прав споживачів"\~регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуги, встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо. А у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями\~15\~і\~23\~цього\~Закону. Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у\~ст. 4 Закону України "Про захист прав споживача"\~підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду \~ \~ \~ \~Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. \~ \~ \~ \~Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3\~ст. 215 ЦК України). Отже, правовою підставою визнання договору недійсним, є недодержання однією стороною чи всіма сторонами вимог, встановлених частинами 3, 5, 6\~ст. 203 ЦК України. Тобто порушення вимог закону, допущені стороною (сторонами) після укладення правочину, не можуть спричиняти його недійсність, а призводять до інших правових наслідків, передбачених законом. Таким чином, підставою для визнання правочину (угоди) недійсним слугує невідповідність вимогам закону, а підставою розірвання правочину - договору - неналежне виконання або невиконання його умов чи умов, встановлених для такого договору законом. Слід зазначити, що свобода договору визначає право громадян вступати чи утримуватись від вступу в будь-які договірні відносини. Суд констатує той факт, що укладення кредитного договору було волевияленням позичальника. Тому, суд не може прийняти до уваги доводи, в тій частині, що даний кредитний договір був укладений з порушенням вимог\~ст. 203 ЦК України, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи, та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Як встановлено судом, позивачу надано кредит (послугу) в повному обсязі в розмірі та на умовах, встановлених укладеним обома сторонами кредитним договором. \~ \~ \~ \~Відтак, оскільки позивач добровільно погодився з відповідними умовами кредитного договору, виконував його з моменту укладення, сплачуючи кредит, вказаний кредитний договір визнаний недійсним бути не може. Обравши способом захисту своїх прав визнання окремих пунктів договору недійсним з підстав, передбачених\~ст. 203 ЦК України, позивач з урахуванням принципу змагальності сторін зобов`язаний був довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення вимог, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину не надав. Доводи позивача в частині несправедливості та суперечливості положень оспорюваного кредитного договору суд оцінює критично, оскільки вони випливають лише з його особистих суб`єктивних оцінок як боржника, зацікавленого у мінімізації своїх грошових зобов`язань. При цьому на час укладання договору позивач був згодний з його умовами та взяв на себе відповідні зобов`язання добровільно. Згідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень\~ст. 5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи із змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частини 1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України\~презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину. Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Таким чином, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, позичальник отримав\~\~повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав\~\~кредитний договір. Отже, маючи можливість обрати інші умови кредитування, можливо у іншій кредитній установі, боржник самостійно вирішив укласти кредитний договір з кредитодавцем. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що кредитодавець всі передбачені договором умови виконав в повному обсязі, [PERSON] укладав договір та отримав кошти і зобов`язувався його виконати у відповідності до норм чинного законодавства. \~ \~ \~ \~Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial