Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

11.07.2024 року до Новобузького районного суду Миколаївської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. Позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] та стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. В обґрунтування позову посилається на те, що приблизно із початку січня 1989 року позивач проживав із відповідачкою [PERSON] як чоловік і жінка без укладення шлюбу в будинку батьків позивача в [ADDRESS] . 11 лютого 1993 року сторони придбали сумісно житловий будинок за [ADDRESS] та оформили його на ім`я відповідачки [PERSON] . 31 жовтий 1998 року сторони уклали шлюб в Новобузькому відділі реєстрації актів громадського стану у Миколаївській області і відповідачка змінила прізвище на « [PERSON] ». 03 лютого 2022 року заочним рішенням Новобузького районного суду шлюб між сторонами було розірвано. Незважаючи на розірвання шлюбу сторони продовжували проживати сумісно, вести сумісний бюджет як чоловік і жінка без укладення шлюбу до 01 липня 2024 року ( відповідачка забрала частину свого майна і виїхала до міста Вознесенськ). Крім того, 28 червня 2024 року відповідачка звернулася із заявою та зняла позивача із реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що вказане майно є спільною власністю подружжя, тому останній має право на 1/2 частку будинку, проти чого заперечує відповідач, тому змушений звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 17.07.2024 року позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. 30.07.2024 року представником позивача подано заяву про долучення доказів на виконання ухвали від 17.07.2024 року. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 11.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи. 24.09.2024 року представником відповідача до суду подано відзив проти позову, згідно якого відповідач вважає позов необґрунтованим та проти задоволення позивних вимог заперечує у повному обсязі. Зокрема зазначає, що разом сторони почали проживати як одна сім`я зі спільним бюджетом, спільними правами та обов`язками одне до одного тільки з моменту реєстрації шлюбу, тобто з жовтня 1998 року. Через відсутність поваги чоловіка до жінки, постійні сварки, різні характери та погляди на подальше життя шлюб між сторонами розпався, що і стало підставою для його розірвання. Колишній чоловік залишився проживати в будинку відповідачки, його місце проживання було зареєстроване в будинку. У липні 2024 року відповідачка [PERSON] змушена була виїхати з власного будинку через побиття її колишнім чоловіком, через фізичне та психологічне домашнє насильство, від якого потерпає відповідачка до цього часу. Крім цього, відповідачка наголосила на тому, що до реєстрації шлюбу з нею, позивач мав зареєстрований шлюб з іншою жінкою і по її даним у 1987 році у нього народилась донька. До того ж, на час виникнення спірних правовідносих цивільне та сімейне законодавство не передбачало правового регулювання проживання осіб однією сім`єю, як чоловіка та жінка без укладення шлюбу, у зв`язку з чим спільне проживання без укладення шлюбу не тягло за собою юридичних наслідків для таких осіб, не виникало прав та обов`язків подружжя. Таким чином, законодавством України та практикою Верховного Суду у аналогічних справах не передбачено можливості визнати факт спільного проживання як чоловіка і жінка без укладення шлюбу до 01.01.2004, що виключає можливість задоволення судом позовних вимог щодо визнання права власності за позивачем на 1/2 спірного будинку, оскільки він не є спільним сумісним майном сторін у справі. Крім того зазначає, що даний будинок був придбаний за кошти матері відповідачки, оскільки за її заявою 24.09.1991 року на засіданні правління колгоспу ім. Синякова с. Прибужани, Вознесенського району, Миколаївської області були виділені грошові кошти у вигляді безпроцентної суди на купівлю цього будинку. Лише 31.10.1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Саме з цього моменту між сторонами виникли спільні права та обов`язки, що притаманні подружжю. Рухоме та нерухоме майно придбане з моменту укладення шлюбу є спільним сумісним майном подружжя. Зважаючи на те, що неможливо визнати факт спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без укладення шлюбу з січня 1989, а також неправдивість цієї обставини, у зв`язку з чим неможливо і визнати спірний будинок, що придбаний таким, що є спільної власністю подружжя. Тому спірний будинок не підлягає поділу. Таким чином [PERSON] є єдиним приватним власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказаний будинок не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Крім того [PERSON] не доведено його трудової участі у придбанні спірного будинку. Отже, позивач не має достатніх підстав та доказів визнати своє право власності на 1/2 частину житлового будинку. 30.09.2024 року представником відповідача за первісним позовом [PERSON] на адресу суду подано зустрічну позовну заяву до позивача за первісним позовом [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач за зустрічним позовом просить в порядку поділу майна подружжя : - залишити у власності [PERSON] причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см. - визнати право власності на транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. за [PERSON] . - залишити право власності на транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. Реєстраційний державний номер [NUMBER] , за [PERSON] . Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] грошову компенсацію за її частку у спільному майні у розмірі 22 704 (двадцять дві тисячі сімсот чотири) грн. 39 коп. В обґрунтування позову посилається на те, що між [PERSON] та [PERSON] 31.10.1998 року був укладений шлюб який 03.02.2022 року було розірвано згідно рішення Новобузького районного суду Миколаївської області № 481/1149/21. Вказане рішення набрало законної сили, сторонами не оскаржувалось. На сьогоднішній день наявне наступне рухоме майно, яке є спільно набутим у період шлюбу сторонами у справі і яке може бути розподілене між колишнім подружжям з урахуванням вимог статті 70 СК України, в рівних частинах: 1) причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см. Дата реєстрації за [PERSON] : 01.06.2006 року; 2) ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. Дата реєстрації за [PERSON] : 28.05.2011 року; 3) RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. Дата реєстрації за [PERSON] : 03.06.2015 року. Факт наявності вище зазначеного майна підтверджується інформацією Головного сервісного центру МВС РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях. Станом на день подачі цього позову [PERSON] ухиляється від поділу спільного майна, він сам використовує всі перелічені вище транспортні засоби. Зазначає, що оскільки автомобілі за своєю суттю є неподільними речами, в якій виділи в натурі частку без втрати його цільового призначення, неможливо, Позивачка за зустрічним позовом не заперечує проти того, що причіп (18300 грн.) та автомобіль RENAULT KANGOO, 1999 року випуску (117197,60 грн.) належали [PERSON] , собі ж остання залишить транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску (90088,83 грн). При такому поділі частка позивачки за зустрічним позовом зменшується, оскільки вартість причепу та автомобіля RENAULT KANGOO більша, ніж вартість ВАЗ 111930, тому розмір компенсації за частку позивачки становить 22704,39 грн. (112793,22 грн. - 90088,83грн.) 09.10.2024 року від позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на зустрічний позов, в якому зазначено, що останній не погоджується зі складом майна яке підлягає поділу, оскільки транспортного засобу RENAULT KANGOO в наявності немає. Крім того останній не погоджується з вартістю майна що підлягає поділу, оскільки вона визначена представником позивача за зустрічним позовом самостійно, без залучення експерта. Зауважує, що житловий будинок за [ADDRESS] придбаний за сумісний сімейний бюджет та являється сумісним майном сторін. Ухвалою суду від 21.11.2024 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, та об`єднано в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку. Витребувано додаткові відомості з Новобузького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса). 16.12.2024 року представником позивача за зустрічним позовом подано заяву про зміну предмету зустрічного позову, в якому з врахуванням висновків експертів оцінювачів, представник просив в порядку поділу майна подружжя: 1) залишити у власності [PERSON] причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см.; 2) визнати право власності на транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. за [PERSON] ; 3) залишити право власності на транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. Реєстраційний державний номер [NUMBER] , за [PERSON] ; 4) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за її частку у спільному майні у розмірі 23500 (двадцять три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. та судові витрати за послуги оцінки у розмірі 3000 гривень та судового збору. Ухвалою від 11.02.2025 року закрито підготовче\~провадження у\~цивільній справі\~за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Справу призначено\~до\~судового\~розгляду\~по суті. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник адвокат Ляшенко М.Д. в судовому засіданні свою позовну заяву підтримали та просили її задовольнити, при цьому у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] просили відмовити. Суду надали пояснення аналогічні викладеним у позовні та відзиві на зустрічний позов. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Кучерява Т.Ю. в судовому засідання свою позовну заяву підтримали, просили її задовольнити. У задоволенні первісного позову [PERSON] просили відмовити. Суду надали пояснення аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві та відзиві на первісний позов. Суд, вислухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, робить наступні висновки. Відповідно до положень ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст.\~77,\~78,\~79,\~80 ЦПК України\~докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями\~ст.60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17(провадження № 14-325цс18), Верховного Суду України у справі №6-843цс17 від 24 травня 2017 року. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту(стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Положеннями ч.ч.1,2\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. За положеннями ст.71\~СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких суд роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 лютого 1993 року [PERSON] придбала житловий будинок [ADDRESS] ( а.с.8 т.1). Згідно інформації Новобузької філії КП ММ БТІ від 08.07.2024 № 16 нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] зареєстроване на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.1993 року. ( а.с.7) Згідно інформації, наданої Новобузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) № 23.3-22/1384 від 10.12.2024 за результатами пошуку виявлено актовий запис про розірвання шлюбу № 73 від 07.06.1995 року, складений Новобузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) на [PERSON] та [PERSON] ( а.с.188 т.2) З рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 03.02.2022 року у справі № 481/1149/21 встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 31.10.1998 року. Вказаним рішенням даний шлюб був розірваний, рішення набрало законної сили 10.03.2022 року ( а.с.9 т.1) Дані обставини сторонами визнаються і не оспорюються. Допитані в судовому засіданні свідки суду пояснили наступні обставини. Свідок [PERSON] ( чоловік сестри позивача за первісним позовом) повідомив, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати спочатку у батьків [PERSON] , як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу. З якого часу вони почали проживати, він не пам`ятає, але проживали не довго, близько року. Потім мати [PERSON] дала кошти і вони купили собі будинок приблизно в період між 1986 та 1990-х роками, точного часу свідок не пам`ятає, так само як і не пам`ятає скільки коштував будинок. Сторони прожили разом близько тридцяти років, добудовували гараж, господарчі споруди, ремонтували, облаштовували разом, провели водопостачання, газифікацію зробили. Мати [PERSON] і свідок також допомагали їм коштами, по можливості. [PERSON] мав розвинене господарство, мав крупорушку, мельницю і для цих цілей до будинку будо підведено 380 кв. лічильник. [PERSON] також працювала, здається у автопаркі, а також торгувала на ринку продкцією, яку вони з чоловіком виробляли : крупи, зерно, насіння. У гості свідок із дружиною з 2000 -2005 року до [PERSON] не ходили бо свідок був у відрядженнях. Свідок [PERSON] суду пояснив, що із [PERSON] вони разом працювали в поліції. Із [PERSON] свідок познайомився приблизно в 2002 2004 роках коли сторони почали проживати у спірному будинку. Яким чином придбавався будинок свідку невідомо. [PERSON] наймав його для роботи вдома. Свідок допомагав йому будувати гараж, сарай, туалет, ванну, картошку допомагав копати. [PERSON] газифікував даний будинок, провів водопостачання та трифазний лічильник. Також допомагав син сторін по справі штукатурив. Коли [PERSON] була у Чехії, навіть консервацію [PERSON] робив. Сторони по справі займались підприємництвом, торгували на ринку власною продукцією, мали у власності автомобілі. Свідок [PERSON] ( двоюрідний брат [PERSON] ) суду пояснив, що сторони по справі почали проживати у батьків [PERSON] як подружня пара, пізніше переїхали проживати у спірний будинок. Однак в які роки це було свідок повідомити не може. Також йому відомо, що мати [PERSON] брала позику у батька свідка, однак з якою метою йому не відомо. Коли свідок почав спілкуватися з сторонами по справі на території спірного домоволодіння був старий сарай, який вони розбирали. В самому будинку свідок був уже після 2010 року. В процесі будівництва участі не приймав, лише одного разу допомагав усунути прорив води. Сторони по справі підприємництвом займалися, торгували сільгосппродукцією, городиною та крупами. Мали у користуванні транспортні засоби, якими возили продукцію, однак де вони на даний час, свідку не відомо. Визначаючи характер спірних правовідносин та норм права, якими вони врегульовані, суд враховує наступне. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю\~складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною другою статті 21 СК України\~проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України). Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. При цьому, лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 06.04.2020 року у справі № 738/1452/17 (провадження № 61-13412св19)). Однак, в судовому засіданні встановлено, та не спростовано позивачем за первісним позовом [PERSON] , що в період з 1989 року по 1995 рік , який він вказує як час спільного проживання із [PERSON] без реєстрації шлюбу однією сім`єю, і який охоплює час придбання [PERSON] спірного будинку у 1993 році, [PERSON] перебував у офіційно зареєстрованому шлюбі із іншою жінкою [PERSON] . Більше того, норми ст.\~74\~СК України,\~набрали сили\~01.01.2004\~року.\~Однак Кодекс\~про шлюб\~та сім`ю,\~який був\~чинним на\~час виникнення\~спірних правовідносин\~у даній\~справі (1989\~ 1998\~роки)\~такого поняття\~не знав\~та аналогічних\~норм не\~містив. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.\~Такі висновки містяться в постанові КЦС ВС від 24.01.2020 року у справі №546/912/16ц. Позовну заяву було вмотивовано тим, що з\~1989 по 1998 роки [PERSON] проживав з разом [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. Прикінцевими положеннями Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року, та інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року, Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив, тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Отже, із матеріалів справи убачається, що спірний об`єкт нерухомості набутий [PERSON] у 1993 році, під час перебування [PERSON] у шлюбі з іншою жінкою, а отже на цей об`єкт не може поширюватися норма ст.74 СК України, та він не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч.2 ст.17 ЗУ «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.ст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо. Позивач всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок придбаний внаслідок спільної праці його і [PERSON] , які об`єдналися для спільної діяльності, а тому положення ч.2 ст.17 ЗУ «Про власність» не можуть бути застосовані судом для визначення цього будинку об`єктом права спільної сумісної власності . Здійснення [PERSON] ремонтних робіт, добудов чи переобладнань у спірному будинку за згоди власника у період до реєстрації шлюбу із [PERSON] за доведеності розміру понесених позивачем за первісним позовом витрат могло бути підставою для визнання за ним права на їх компенсацію, однак не тягне визнання права власності в порядку ст.74 СК України. Позивачем не надано належних та допустимих доказів тих обставин, що добудова господарських будівель і споруд призвели до значного збільшення вартості спірного об`єкту нерухомості в цілому та, що таке збільшення складає відповідну частку в цьому об`єкті. Суду не надано доказів для можливого порівняння, яка вартість домоволодіння, та в якому стані будинок перебував на початку проживання у ньому. Позивачем надано докази справи комунальних послуг, встановлення в будинку трифазного токоприймача, однак як пояснювали свідки, сторони по справі працювали удвох та спільною працею поліпшували умови проживання, а тому суд не може із даних доказів встановити, яка відсоткова частка кожного із подружжя була внесена у поліпшення умов проживання. Тому виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову та визнання за [PERSON] права власності на частку будинку належного [PERSON] . Вирішуючи зустрічну позовну заяву [PERSON] суд виходить з наступного. Судом встановлено, що в період перебування у шлюбі сторонами було придбано наступні транспортні засоби: - згідно відомостей з Єдиного державного реєстру транспортних засобів за [PERSON] , у період з 31 жовтня 1998 року по 07 вересня 2021 року зареєстровано ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см. Дата реєстрації за особою: 01.06.2006 року; MERCEDES-BENZ 208, 1995 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 2300 куб.см. Дата реєстрації за особою: 27.03.2010 року; ВАЗ 2121, 1981 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1578 куб.см. Дата реєстрації за особою: 28.06.1996 року. Дата перереєстрації на нового власника 14.03.2006 року; - згідно відомостей з Єдиного державного реєстру транспортних засобів за [PERSON] , у період з 31 жовтня 1998 року по 07 вересня 2021 року зареєстровано наступні транспортні засоби: ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. Дата реєстрації за особою: 28.05.2011 року; RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. Дата реєстрації за особою: 03.06.2015 року. ( а.с.111-112, 127-128 т.1) Отже, виходячи з того, що спірні транспортні засоби були придбані сторонами під час шлюбу, за їх спільні грошові кошти, а тому у відповідності до чинного законодавства є об`єктами спільної сумісної власності сторін як подружжя. Відповідно до вимог ч.2\~ст. 183 ЦК України\~неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно ч. 2, 4\~ст. 71 СК України\~неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Згідно висновків про вартість майна суб`єкта оціночної діяльності ТОВ Антан-Юг, що діє на підставі сертифіката СОД № 184/2024 від 02.05.2024, вартість майна, що підлягає поділу становить: - причіп ПГМФ 8302, 2006 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 0 куб.см. 31000,00 грн; - транспортний засіб RENAULT KANGOO, 1999 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1870 куб.см. - 118000,00 грн; - транспортний засіб ВАЗ 111930, 2008 року випуску, об`єм (потужність) двигуна 1596 куб.см. - 102000,00 грн. [PERSON] у судовому засіданні з вказаною вартістю спірних автомобілів не погодився, але доказів іншої вартості суду не надав так само як і не надав іншого варіанту поділу автомобілів. Таким чином, суд приходить до висновку, що для захисту майнового права [PERSON] , згідно змісту ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~щодо способу захисту цивільних прав, виходячи із рівності часток у майні подружжя, відповідно до ч.1\~ст. 70 СК України, з урахуванням того, що іншого сторонами не визначено за домовленістю або шлюбним договором, а також, що спірні автомобілі є неподільними речами, про необхідність задоволення зустрічної позовної заяви, однак частково. А саме, судом встановлено, що після розірвання шлюбу у користуванні [PERSON] залишився автомобіль ВАЗ 111930,\~2008\~року випуску,\~об`єм (потужність)\~двигуна 1596\~куб.см.\~Реєстраційний державний\~номер [NUMBER] ,\~яким він\~користується до\~цього часу,\~тому суд\~вважає за\~необхідне визнати\~право власності\~на вказаний\~автомобіль саме\~за [PERSON] .\~При цьому\~автомобіль RENAULT\~KANGOO,\~1999\~року випуску,\~залишити у\~власності [PERSON] . Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 1211,20 гривень та судові витрати на проведення експертизи у розмірі 3000,00 гривень.

Outcome: partial