Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

В провадження Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла заява [PERSON] та [PERSON] про встановлення режиму окремого проживання. В обґрунтування своїх вимог заявники посилаються на те, що 16 жовтня 2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві між ними було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис № 2914. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . На даний час вони спільно не проживають та спільний побут разом не ведуть, оскільки заявниця по справі проживає в м.Амстердам Нідерланди, де працює в міжнародній компанії. Оскільки вони на даний час разом не проживають, однак, перебувають в зареєстрованому шлюбі, у разі встановлення режиму окремого проживання, майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим ними у шлюбі. Окрім цього, зазначають, що рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження шлюбу є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час, як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватись судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Таким чином, необхідність встановлення для них режиму окремого проживання зумовлена як суб`єктивними причинами (небажання проживати разом), так і об`єктивними - неможливістю спільного проживання у зв`язку з працевлаштуванням та необхідністю постійного проживання дружини за кордоном. Тому, на підставі викладеного, вони змушені звернутись до суду та просять ухвалити рішення, яким встановити для подружжя [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , шлюб яких зареєстровано 16 жовтня 2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 2914, режим окремого проживання, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили. В судове засідання заявники не прибули, проте, від їхнього представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій вони просять суд розгляд справи проводити за їх відсутності, заявлені вимоги підтримують та на задоволенні заяви наполягають (а.с.41). Відповідно до ч.1\~ст.223 ЦПК України,\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як встановлено судом, заявники з 16 жовтня 2019 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить актовий запис № 2914, складений 16 жовтня 2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві (а.с.15). Як вбачається з викладених обставин та заявлених вимог, заявники спільно не проживають, тобто, не поєднані спільним побутом, на підтвердження чого до матеріалів справи ними була долучена довідка від 08 січня 2025 року, з якої вбачається, що заявниця [PERSON] з 23 грудня 2024 року, на підставі безстрокового трудового договору, розпочала роботу в компанії «Amazon» в м.Амстердам Нідерланди (а.с.18). Згідно зі статтею 56 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі, примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 119 Сімейного кодексу України, подружжя або один з них вправі звернутись до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Положеннями статті 120 Сімейного кодексу України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: 1. майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2. дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 Сімейного кодексу України, судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час, як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватись судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку статті 119 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатись в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Аналізуючи зміст диспозиції статті 119 Сімейного кодексу України, суд вважає, що для встановлення подружжю режиму окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак, у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Відповідно до ч.2\~ ст.119 СК України,\~ режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Сімейний кодекс України\~не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Таким чином, з огляду на викладене та беручи до уваги подану спільну заяву сторін, а також враховуючи той факт? що з часу фактичного припинення спільного проживання сторін і на час розгляду справи судом, сторони не поновили спільного проживання, проживають за різними адресами, що свідчить про те, що сімейні відносини подружжя фактично припинені, дає суду підстави для визнання заявлених вимог такими, що відповідають нормам чинного законодавства та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved