Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа № 133/822/25 за позовом органу опіки та піклування - виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, в інтересах [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] до [PERSON] , треті особи: ДНЗ Федорівський центр професійної освіти, Комунальний заклад Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат Запорізької обласної ради, Комунальна установа "Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини "Сонечко" Запорізької обласної ради про позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 16.04.2025 року до участі у справі залучено адміністрацію Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради як орган опіки та піклування, так як відповідач проживає за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач - [PERSON] є матірю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , малолітньої [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Діти перебувають на первинному обліку в службі у справах дітей Мелітопольської міської ради як діти, позбавлені батьківського піклування. [PERSON] на підставі вироку Мелітопольського міськрайонного суду від 26.10.2018 року № 320/822/18 була засуджена до 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі рішень виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 22.11.2018 року дітям встановлено статус дитини, позбавлено батьківського піклування, в подальшому діти були влаштовані до закладів на повне державне утримання, старші діти тимчасово евакуйовані до Республіка Польща, молодший до Львівської області. [PERSON] звільнилася з ДУ «Кам`янська виправна колонія № 34» достроково на підставі ухвали суду від 26.06.2024 року. Мати не зверталася до адміністрації закладів щодо питання виховання дітей, не відвідувала їх, 11.07.2022 року був отриманий лист в якому вона цікавилась місцем перебування молодшого сина, виражала бажання забрати дитини та лише у вересні 2024 року надіслала посилку з солодощами. Станом на 31.01.2025 року мати не зверталася до служби у справах дітей із заявою про повернення дітей, не забрала їх до своєї родини та не виявила бажання особисто займатися вихованням та утриманням дітей. З урахуванням викладених обставин просять позбавити відповідачку батьківських прав відносно її дітей. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, повідомила обставини перебування дітей у державних закладах та наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських справ. Відповідач проти позову заперечувала, зазначила, що з дітьми спілкувалась в телефонному режимі, старші діти перебувають за межами України та не мають бажання повертатися до неї, щодо [PERSON] , то надсилала йому посилку, мобільний телефон, спілкувалася по телефону, знає де він перебуває та хоче забрати його до себе, місце проживання та роботу має, зможе забезпечити дитину всім необхідним. Від представника КУ "Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини "Сонечко" Запорізької обласної ради надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, позовну заяву підтримують. Від представника КЗ Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат Запорізької обласної ради надійшла заява, в якій повідомлено про тимчасову евакуацію закладу до Республіка Польща, також вказано, що позовні вимоги підтримуються. Також надано інформацію отриману від психолога за результатами спілкування з [PERSON] , вказано про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. 28.04.2025 року представником позивача долучено лист спеціальної школи № 2 в смт. Клевань, Рівненської обласної ради, яким повідомлено, що мати [PERSON] , [INFO] учня 2 класу даного закладу, [PERSON] не виконує своїх батьківських обов`язків, за час перебування дитини у закладі з 07.03.2025 року жодного разу не цікавилася життям та здоров`ям дитини, не намагалася зв`язатися з адміністраціє закладу. Додано психолого-педагогічну характеристику на [PERSON] . Представник ДНЗ Федорівський центр професійної освіти надав суду заяву про розгляд справи без участі, рішення ухвалити на розсуд суду. Представник адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради зазначила, про те, що було розглянуто питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, підготовлено висновок про недоцільність, складено акт обстеження умов проживання, відповідач має умови та бажання для виховання дитини. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, встановлено наступне. [PERSON] , [INFO] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копіями свідоцтв про народження та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану. Рішеннями виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 22.11.2018 року за №№ 258/3, 258/4, 258/5 у зв`язку із засудженням [PERSON] вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26.10.2018 року по справі № 320/822/18 до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дітям: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] встановлено статус дітей, позбавлених батьківського піклування. Листом від 29.07.2024 року ДУ Кам`янська виправна колонія № 34» повідомила начальника служби у справах дітей Мелітопольської міської ради про те, що [PERSON] звільнення 04.07.2024 року, вибула за адресою: [ADDRESS] . Листом від 01.11.2024 року КУ "Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини "Сонечко" Запорізької обласної ради повідомило службу у справах дітей Мелітопольської міської ради про те, що малолітній [PERSON] , [INFO] евакуйований у Львівську область, за час перебування дитини в будинку «Сонечко» з 26.03.2019 року мати сина не відвідує. 11.07.2022 року адміністрацією був отриманий лист від матері, в якому вона цікавилась місцем перебування сина, станом його здоров`я, виражала бажання забрати його після звільнення з місць позбавлення волі. У вересні 2024 року мати прислала посилку, в якій були гостинці. Листом від 11.11.2024 року ДНЗ Федорівський центр професійної освіти повідомив службу у справах дітей Мелітопольської міської ради про те, що мати [PERSON] з питань виховання сина, здоров`я та розвитку дитини до адміністрації не зверталася. Згідно відомостей Мінсоцполітики встановлено, що [PERSON] , [INFO] перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з 18.07.2024 року, адреса фактичного проживання [ADDRESS] . Листом від 22.04.2025 року Комунальний заклад Гуляйпільська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат Запорізької обласної ради повідомив, що з 2019 року на повному державному утриманні в закладі перебувала родинна група дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Станом на 22.04.2025 року у закладі перебуває [PERSON] , яка згідно висновків психолога отримала психологічні травми в родині матері, у зв`язку з ігноруванням її запитів, байдужістю матері до емоційного, фізичного, психологічного станів та задоволення базових потреб. За весь час перебування у закладі з боку матері спостерігається байдужість, вона не телефонує ані дитині ані вихователям, не цікавиться станом здоров`я дитини. Спроб встановити емоційний контакт з [PERSON] не було. 27.05.2025 року представниками управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради складено акт обстеження умов проживання відповідача, встановлено фактичне місце проживання за адресою [ADDRESS] . 10.07.2025 року органом опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, за результатами дослідження ставлення [PERSON] та умов проживання, складено висновок про недоцільність позбавлення її батьківських прав. Також долучено відомості про стан здоров`я відповідачки, повідомлення про працевлаштування та оренду житлового приміщення, також представником адміністрації зазначено про те, що [PERSON] зверталася із заявою щодо розгляду питання про повернення дитини [PERSON] . Вирішуючи справу по суті позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина перша статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину (ст. 150 СК України). Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з частиною другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі, й на рівне виховання батьками. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olsson v. Sweden" (N 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway" від 07 серпня 1996 року, § 78). Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом враховуються життєві обставини, в яких опинилась родина [PERSON] , так матір було засуджено до тривалого строку відбування покарання, вказане призвело до розриву її як матері з дітьми. Водночас матеріали справи не містять відомостей того, що до моменту засудження існували обставини які б свідчили про неналежне викання відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Відповідач звільнилася 04.07.2024 року з місця позбавлення волі, будучи зареєстрованою в м. Мелітополь, яка на даний час є тимчасово окупованою територією перемістилася як ВПО в м.Дніпро, влаштувалася на роботу, має житло, не втратила інтересу до дітей. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з цим, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і при наявності вини у діях батьків. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність матері призвела до розриву зв`язків між нею та її дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення матері батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)). Аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, пояснення відповідачки щодо небажання старших дітей повертатися у її родину, відсутності об`єктивної можливості для забезпечення їхнього виховання та розвитку, приймаючи до уваги пояснення представника позивача та відомості адміністрації установ де перебувають діти, і

Outcome: partial