Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

[PERSON] пред`явила позов до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Черкаської міської ради. Позов обґрунтований тим, що 02.10.2010 між позивачкою та [PERSON] зареєстрований шлюб який розірваний рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси 14.07.2015. Від шлюбу позивачка та відповідач мають дитину [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на утриманні та проживає разом з позивачкою, навчається у 7-А класі школи № 27 м. Черкаси. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.07.2015 у справі № 712/7037/15-ц присуджено стягувати з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 700 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 24 червня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття. 03.06.2022 між позивачкою та [PERSON] зареєстрований шлюб у Черкаського відділі РАЦС у Черкаському районі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) актовий запис №99, про що свідчить свідоцтво про шлюб від 28.10.2023 серії [NUMBER] .Фактично позивачка з донькою та [PERSON] проживають однією сім`єю близько 3 років. Відповідач [PERSON] з 2015 року після розірвання шлюбу проживає окремо і жодних батьківських обов`язків не виконує. Не бере педагогічної, матеріальної, посильної трудової та будь-якої іншої участі у вихованні та житті доньки. Ніяким чином не цікавиться її життям, навчанням, захопленнями тощо. 24.11.2015 відкрите виконавче провадження з виконання рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.07.2015 у справі № 712/7037/15-ц про стягнення з [PERSON] на користь позивачки аліментів на утримання доньки. Виконавцем вживались заходи до виконання рішення, а 04.04.2019 винесена постанова про накладення на [PERSON] штрафу, встановлено, що у боржника утворилась заборгованість за період з 25.11.2015 по 01.04.2019 в сумі 11170 грн. Тільки в примусовому порядку заходами впливу [PERSON] у серпні 2021 року погашено заборгованість зі сплати аліментів та скасовані заходи впливу. Від контактів з позивачкою та дитиною відповідач ухиляється, телефон заблокував. Крім того, те, що [PERSON] є батьком дитини по документах перешкоджає реалізувати право дитини на виїзд за кордон, як для відпочинку, так і в інших цілях, оскільки для виїзду за кордон необхідний дозвіл батька. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.07.2015 у справі № 712/7037/15-ц присуджено стягувати з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 700 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наразі, позивачка отримує в межах виконавчого провадження [NUMBER] періодично (з урахуванням заборгованості) аліменти на утримання дитини в розмірі 1300-1500 грн в розрахунку на місяць, що з урахуванням рівня життя, вартості харчових продуктів, одягу, оплати комунальних послуг зовсім не забезпечує потреб дитини. Зважаючи на реальні і розумні потреби у матеріальному утриманні малолітньої [PERSON] , [INFO] , позивачка вважає необхідним змінити суму стягнення з відповідача аліментів у розмірі 4000 грн щомісячно. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.10.2024 відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому засіданні за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання з розгляду справи. Ухвалою суду від 27.11.2024 постановлено замінити у справі третю особу, яка не заявляє самостійних на предмет спору - службу у справах дітей Черкаської міської ради на належну - виконавчий комітет Черкаської міської ради. 21.01.2025 до суду надійшов Висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] , яка народилась [INFO] . Від відповідача відзив на позовну заяву не надійшов, у судове засідання відповідач не з`явився, викликався до суду належним чином шляхом направлення повісток за місцем реєстрації та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Ухвалою суду від 18.03.2025 постановлено закрити підготовче судове засідання, справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві. Пояснила, що відповідач не турбується про доньку, не проявляє до неї інтересу, аліменти сплачує, але у дуже маленькому розмірі та після вжиття заходів виконавчою службою. Відповідач вже тривалий час проживає за кордоном, точного місця проживання не відомо, на зв`язок не виходить, останній раз бачила відповідача, коли розлучались. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Вважає, що є всі підстави позбавлення батьківських прав відповідача та збільшення розміру аліментів, які стягуються з відповідача в мінімальному розмірі, зазначив, що у дитини можуть буди проблеми з реєстрацію за новим місцем мешкання, оскільки родина повідомила про переїзд, а для реєстрації за новим місцем мешкання потрібний дозвіл батька. Представник органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Черкаської міської ради повідомила, що органом опіки встановлювались обставини доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, відповідач у Месенджері повідомив, що заперечує проти позбавлення батьківських прав, однак заяв не надіслав, у зв`язку з обставинами які склались, неможливістю з`ясування думки батька відносно означеного питання на теперішній час визначитись із доцільністю або недоцільністю позбавлення відповідача батьківських прав неможливо. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, відзив на позовну заяву не подав, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення на адресу реєстрації судових повісток. Проте, до суду повернуто конверти з відправленням, згідно довідки підприємства поштового зв`язку причина невручення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Також виклик відповідача у справі у судове засідання здійснено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. У постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки. Згідно ч. 5 ст. 259, ч. 1 ст. 281 ЦПК України судом із занесенням до протоколу судового засідання постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 280, 281 ЦПК України. Неповнолітня [PERSON] суду пояснила, що не спілкується з відповідачем, [PERSON] не телефонує, її життям не цікавиться. Вона проживає з мамою та вітчимом, відносини чудові. З бабусею та дідусем по татовій лінії також не спілкується, жодних намагань з їх сторони підтримувати зв`язок не було. Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши позивача та її представника, представника третьої особи, неповнолітню дитину сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 02.10.2010 між позивачкою та [PERSON] зареєстрований шлюб який розірваний рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси 14.07.2015. Від шлюбу позивачка та відповідач мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджено Свідоцтвом про народження від 16.03.2011 серії [NUMBER] . Відповідно до Довідки від 13.03.2024 [PERSON] навчається у 7-А класі Черкаської спеціалізованої шкоди № 27 І-ІІІ ступенів. Батько [PERSON] не приходить до школи, не цікавиться навчальними досягненнями доньки, не спілкується з учителями, не бере участь у батьківських зборах. Згідно з Характеристикою [PERSON] виданою ТОВ «ДЕЛІКАТ РИТЕЙЛ» 12.02.2024 [PERSON] працює з 01.04.2022 на посаді старшого касира торгівельного залу, є відповідальним, сумлінним, кваліфікованим, ініціативним працівником, який користується повагою у колективі. Відповідно до Довідки про доходи [PERSON] , доходи позивачки з серпня 2023 по січень 2024 складають 48346, 60 грн. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.07.2015 у справі № 712/7037/15-ц присуджено стягувати з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі 700 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 24 червня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття. Постановою старшого державного виконавця від 24.11.2025 відкрите виконавче провадження № [NUMBER] за виконавчим листом № 712/7037/15 від 30.07.2015. Державним виконавцем виносились Постанова про арешт майна боржника, Постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, Постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, користування мисливською зброєю, керування транспортними засобами, Постанова про накладення штрафу, відповідно до якої у боржника утворилась заборгованість за період з 25.11.2015 по 01.04.2019 в сумі 11170 грн. Державним виконавцем 23.08.2021 винесена Постанова ро скасування заходів примусового виконання, у які зазначено що станом на 23.08.2021 заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] погашена у повному обсязі. Позивачкою долучені до позовної заяви скриншоти про зарахування коштів, відповідно до яких на виконання в/л №712/7037/15 зараховано: 06.02.2025 - 3000 грн, 13.12.2023 - 3000 грн, 12.10.2013 - 3000 грн. Відповідно до Висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] , яка народилась [INFO] , складеного Виконавчим комітетом Черкаської міської ради від 20.01.2025 № 1012-01-21, батько, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання невідоме. Мати, [PERSON] разом з донькою зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Спеціалістами Служби було обстежено місце проживання матері та дитини, за результатами якого складено акт від 10.12.2024 № 670 та встановлено, що для малолітньої [PERSON] створені умови для проживання. Листом від 04.12.2024 Служба у справах дітей Великохутірської сільської ради проінформувала Службу про те, що [PERSON] на території громади фактично не проживає, на даний час перебуває за кордоном, у Польші. 27.11.2024 під час спілкування із [PERSON] у додатку «Messendger» спеціалістом Служби встановлено, що він заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки [PERSON] , однак письмової заяви із аргументацією позиції від [PERSON] на адресу Служби не надійшло. 23.12.2024 та 08.01.2025 на засідання Комісії [PERSON] не з`явився. У зв`язку з неможливістю з`ясувати думку батька відносно означеного питання, Виконавчий комітет Черкаської міської ради вважає неможливим на даний час підготувати висновок щодо доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] . Свідок [PERSON] вказала, що є кумою позивачки, знайомі більше 15 років. Після розлучення сторін, відповідач не проявляє уваги до дитини, не турбується про неї, не підтримує зв`язок, останній раз бачила його, коли дитині було 3 роки. Свідок [PERSON] зазначила, що є двоюрідною сестрою позивачки. [PERSON] не бажає брати участь у вихованні дитини, не спілкується з донькою, останній раз бачила відповідача приблизно 10 років тому. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (рішення ЄСПЛ від 13 жовтня 2015 року у справі «СH проти Італії»). Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема і у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Верховним Судом у змісті постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) зазначено, що: «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 вказано, що простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди не обов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, не обов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17(провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18(провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Взаємне задоволення батьків і дітей від товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Підстави для позбавлення батьківських прав, закріплені в ст. 164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків. У постанові від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, провадження № 61-15440св19, Верховний Суд вказав, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача. Позивачем не доведено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не буде відповідати інтересам дитини, які вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У цьому конкретному випадку стороною позивача не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це покращить існуючу ситуацію та сприятиме захисту інтересів дитини, зокрема, враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких даних які вказують на те, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Надані позивачем докази виключно підтверджують характер та спосіб її участі у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітньої доньки, зокрема на підтвердження того, що відповідач систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. За встановлених обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, що є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. При цьому, оскільки судом встановлена і наявними у справі доказами доведена бездіяльність батька [PERSON] щодо участі у вихованні доньки [PERSON] , тому наявні підстави для попередження відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини. Відповідно до частин першої і другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом вказаних норм закону обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно вимог ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Враховуючи зміст ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. При цьому законодавець не обмежує право сторони у справі про зміну розміру аліментів звернутися у суд тільки з підстав зміни матеріального стану чи стану здоров`я, а вказує і на інші випадки передбачені Кодексом. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі») (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанови Верховного Суду від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20,від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21). Згідно роз`яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня становить 3 196 грн. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що донька сторін проживає з позивачем та знаходяться на її утриманні. При цьому, рішенням суду від 15.07.2015 у справі № 712/7037/15-ц присуджено стягувати з [PERSON] на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 700 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, отже визначений розмір стягнутих аліментів є недостатнім для рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Зі збільшенням віку дитини, вона природньо потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту та інше, що тягне і відповідну зміну матеріального становища матері. З часу присудження аліментів (2015 рік) зріс і прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, змінились положення законодавства щодо мінімального розміру аліментів. Матеріальне становище позивача також погіршилося у зв`язку з інфляційними процесами у державі, подорожчанням продуктів харчування та товарів загального вжитку, що є загальновідомим фактом. Таким чином на цей час розмір раніше стягнутих аліментів є недостатнім. Доказів того, що відповідач не може надавати дочці матеріальну допомогу, має на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб, суду не надано. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) і кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Суд на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку про відмову задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Черкаської міської ради про позбавлення батьківських прав. Попередити [PERSON] , [INFO] , про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] поклавши на орган опіки та піклування - виконавчий комітет Черкаської міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Врахувавши, що відповідач є фізично здоровим чоловіком працездатного віку, його матеріальне становище, відсутність даних про інших документально підтверджених його утриманців, а також, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо утримання дітей і цей обов`язок не може бути покладено лише на одного з них, суд дійшов висновку, що слід збільшити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] та стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок щомісячно, але не менше 50 відсотків встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Визначений судом розмір аліментів відповідає принципам розумності, є гарантованим, справедливим, розумним, необхідним для забезпечення гармонійного розвитку дитини і не поставить відповідача у скрутне матеріальне становище. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, збільшення їх розміру. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 211,20 грн на користь держави. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у частині позивних вимог про позбавлення батьківських прав покладаються на позивача.

Outcome: partial