Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

09.05.2025 ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» через представника, адвоката Крушенівського Р.О. звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.11.2020 між ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» та відповідачем укладений договір №6070788 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на підставі якого ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» надало відповідачу грошові кошти в сумі 57910,00 грн, для власних потреб на умовах строковості, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зазначений у додатку №2, який є невід`ємною частиною договору, а позичальник зобов`язався своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28,00% від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно з договором. Відповідач порушив умови договору, у зв`язку з чим станом на 01.03.2025 виникла заборгованість в сумі 187457,90 грн, з яких: 38957,93 грн - заборгованість за кредитом, 33601,79 грн -заборгованість по відсотках, 112760,53 грн - заборгованість по комісії, 1562,42 грн втрати від інфляції, 575,22 грн - 3% річних. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20.05.2025 відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання із розгляду справи, встановлений сторонам строк для подання письмових заяв по суті справи. Позивач представника для участі в судовому розгляді не направив, про дату та час судових засідань повідомлений належним чином, із використанням засобів ЄСІТС, представником позивача надано на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності. Відповідач [PERSON] в судові засідання не прибув, причин неявки не повідомляв, у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не подав, будь-яких клопотань чи заяв про неможливість подання відзиву у встановлений судом строк або ж відкладення судового засідання, від відповідача не надходило. Копію позовної заяви із додатками відповідач отримав 09.05.2025, а копію ухвали про відкриття провадження в справі 29.05.2025 що вбачається із загальнодоступних відомостей про трекінг поштових відправлень ДП «Укрпошта».\~ Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, пов`язаної із належним здійсненням правосуддя, зокрема сформульованої в справі «Сидоренко проти України» (Sydorenko v. Ukraine (dec.), №73193/12, 18 February 2021), загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають належного вручення судових документів стороні, однак стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, що зобов`язує національні органи влади забезпечити ідеально функціонуючу поштову систему. Органи влади несуть відповідальність лише за ненадсилання заявнику відповідних документів. Той факт, що заявниця не отримала кореспонденцію, надіслану їй Вищим спеціалізованим судом, сам по собі не є достатнім для того, щоб закласти аргументовану основу для заяви про те, що права заявниці за статтею 6 § 1 Конвенції були порушені. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №913/879/17, від 21.05.2020 року у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі №24/260-23/52-б). Відтак відповідач був проінформований про здійснення провадження в справі. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого главою 11 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. 12.11.2020 між ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» та [PERSON] укладено договір №6070788 про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на підставі якого ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» надало відповідачу грошові кошти в сумі 57910,00 грн, для власних потреб на умовах строковості, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зазначений у додатку №2, який є невід`ємною частиною договору, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28,00% від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно з договором (п. 1.1 договору). Датою остаточного повернення кредиту є 11.11.2023 (п. 1.3 договору). Згідно із п. 2.5 договору позичальник за обслуговування кредиту сплачує щомісячно комісійну винагороду в розмірі 4% від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1 договору. Комісія сплачується починаючи із 01.12.2020, у разі повного дострокового повернення кредиту за фактичний період користування. Відповідно до п. 2.6 договору сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами, згідно погодженого сторонами графіку, починаючи із 01.12.2020. За надання кредиту позичальник сплачує комісію в розмірі 3% від суми кредиту, встановленої в п. 1.1 договору, в день видачі кредиту, одноразово. (п. 2.7 договору). Договір укладений сторонами в простій письмовій формі. Відповідно до додатку 2 до договору, за заявою позичальника сума 20005,85 грн видана йому в користування згідно зазначених ним реквізитів, ще 36166,85 грн перераховано на погашення іншого боргового зобов`язання. Позивачем виконано умови договору та перераховано відповідачу обумовлену суму кредиту в розмірі 20005,85 грн, про що свідчить копія платіжної інструкції №368 від 12.11.2020. Відповідач в свою чергу свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно зі ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів цивільної справи судоми встановлено, що ТОВ «Фінансово-Кредитний Супермаркет» виконало свої обов`язки за договором про надання споживчого кредиту, в той час як відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання та згідно матеріалів справи має заборгованість, що станом на 01.03.2025 складає 187457,90 грн. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач [PERSON] сплачував суму основного боргу, та процентів по 28.02.2022 включно, сплачено заборгованості за кредитом 18952,07 грн, заборгованості по процентах 17488,66 грн, заборгованості по комісії 7692,27 грн. З позову вбачається, що кредитор проводив нарахування процентів за користування кредитом з 12.11.2020 до 28.02.2025, що не відповідає погодженому сторонами строку кредитування, який спливав 11.11.2023. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.10.2020 у справі №911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Застосовуючи вказаний підхід в даній справі, судом проведено перерахунок заборгованості, що заключається в наступному. Із суми заборгованості за процентами, стягнення якої є предметом даного позову, вираховано суму процентів, яка нарахована після 11.11.2023 та складає 13953,27 грн. За таких умов розмір процентів за користування кредитом протягом погодженого сторонами строку кредитування, яку належить стягнути із відповідача, складає 19648,52 грн. Щодо стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №6070788 від 12.11.2020, суд зазначає наступне. 10.06.2017 набув чинності Закон України від 15.11.2016 №1734-VIII «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України від 12.05.1991 №1023-XII «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Умовами укладеного сторонами договору передбачено щомісячну комісію за обслуговування кредитної лінії в розмірі 4% від суми кредиту. Проте ні в договорі, ні в інших наявних у справі доказах немає переліку додаткових та супутніх послуг, за які встановлена щомісячна комісія, а також одноразову комісію за видачу кредиту 3% від його суми. Водночас згідно з ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, так як її споживач має право отримувати безоплатно. Позивач не зазначив та не надав доказів узгодження з відповідачем переліку послуг, за які він має сплачувати комісію, при укладенні договору позики. Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Положеннями ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. За положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі №363/1834/17 зазначила, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону №2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит, кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1-2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №461/2857/20. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги позикодавця пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються [PERSON] та за які встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту, крім факту видачі кредиту в користування. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за комісією за кредитним договором №6070788 від 12.11.2020 слід задовольнити частково. Як вбачається із розрахунку заборгованості, за період із 12.11.2020 до 01.03.2025 нараховано 120452,80 грн комісії, з яких сплачено 7692,27 грн. З огляду на викладені вище висновки суд дійшов переконання, що сума нарахованої комісії, окрім 3% за видачу кредиту позичальнику, не підлягає до стягнення, оскільки була нарахована неправомірно. Сплачену суму комісії слід зарахувати на погашення заборгованості за сумою позики, яка станом на час розгляду прострочена, відповідно до пріоритетності, погодженої сторонами в п. 2.8 договору, за виключенням суми комісії в розмірі 3% від суми кредиту, що складає 1737,30 грн та належить позикодавцеві на підставі п. 2.7 договору. За таких умов заборгованість за основною сумою боргу складе 33002,96 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В позовних вимогах позивач просив стягнути за період з 12.11.2020 по 01.03.2025 інфляційні втрати у розмірі 1562,42 грн та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 575,22 грн. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Тобто з 24.02.2022 відповідач звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України згідно наведеної норми права, проте нарахування інфляційних втрат та 3% річних позивач проводить за період до 31.01.2022, що вбачається із розрахунку заборгованості, відтак відповідні суми належить стягнути із відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі . На підставі викладеного,

Outcome: partial