Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

18.04.2025 [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 22.09.2012 перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04.02.2015. За час перебування в шлюбі у сторін [INFO] народився син - [PERSON] . Після розлучення в 2015 році син [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю. Відповідач не приймав і не приймає участі в житті дитини, жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не цікавиться та не турбується про його життя, здоров`я та розвиток, не цікавиться його шкільним життям, не вітає сина з днем народження та взагалі не телефонує і не спілкується з сином, не має з ним жодного зв`язку. Малолітній [PERSON] проживає без реєстрації разом зі своєю матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Зареєструвати фактичне місце проживання дитини позивачка не може, оскільки через не має змоги отримати від відповідача згоду на реєстрацію. Також через відсутність згоди відповідача позивачка не може оформити [PERSON] статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Ухвалою судді від 22.04.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.05.2025. 23.05.2025 у підготовчому засіданні оголошено перерву у зв`язку з неявкою відповідача до 12.06.2025. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова 12.06.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 24.07.2025. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник третьої особи вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідач до суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи оповіщався в установленому законом, про причини неявки не повідомив, відзиву не подав. За згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, відповідно до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). На підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00021577501 від 30.11.2018. (а.с. 21). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.02.2023 [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 22). Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04.02.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 19-20). Із акта про фактичне проживання без реєстрації від 10.01.2025 убачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] без реєстрації (а.с. 24). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.08.2021 [PERSON] після реєстрації шлюбу зі [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 28). Інформацією, наданою КНП «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради від 28.02.2025 № 01-14/172 підтверджується, що батько [PERSON] офіційних запитів про здоров`я дитини [PERSON] , [INFO] , не надавав; декларація на медичне обслуговування в КНП «Сімейна поліклініка» зареєстрована на [PERSON] (а.с. 31-32). У довідці Загальноосвітньої спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів фізико-математичного профілю № 12 м. Чернігова зазначено, що [PERSON] , [INFO] , навчається у 6-В класі з 01.09.2019. Вихованням [PERSON] займається мати - [PERSON] та вітчим - [PERSON] . Дитина доглянута. Батько хлопчика з дитиною не проживає, не бере участі у вихованні дитини, справами школи, класу, навчанням сина не цікавиться, не спілкується з вчителями та класним керівником, батьківські збори не відвідує, до батьківського чату не приєднувався (а.с. 33). Постановою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.04.2015 [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення дії, вчинені відносно [PERSON] (а.с. 34-35). Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.07.2016 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.125, ч. 1 ст. 186 КК України, вчинених відносно [PERSON] (а.с.36-37). Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.12.2020 зареєстровано кримінальне провадження № 12020275010002374 за заявою [PERSON] за фактом крадіжки належних їй речей колишнім чоловіком [PERSON] , правова кваліфікація кримінального правопорушення - ч. 1 ст. 185 КК України (а.с. 38). Відповідно до судового наказу Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.01.2025 № 750/570/25 із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.01.2025 та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 39). Примусове виконання судового наказу Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.01.2025 підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 30.01.2025 № [NUMBER] (а.с. 40-41). Згідно розрахунку, наданому Деснянським відділом державної виконавчої служби у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління юстиції від 15.04.2025, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 7 832,83 грн (а.с. 42 на звороті). Із відповіді Чернігівського районного управління поліції Головного управління національної поліції від 05.03.2025 № 71аз/124/48/8/2025 убачається, що [PERSON] , [INFO] , перетнув державний кордон України 24.04.2021 у напрямку виїзд в пункті пропуску «Шегині» та в зворотному напрямку не повертався. Установити місцезнаходження [PERSON] на теперішній час не виявилось можливим (а.с. 43). Згідно висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 254 від 14.05.2025, батько [PERSON] вихованням та утриманням сина не займається. За місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає. Зі слів його баби, [PERSON] , [PERSON] у 2020 році виїхав за межі території України і жодного разу не приїздив додому. Стосунків вони не підтримують, у телефонному режимі не спілкуються, місце перебування онука їй невідомо. Під час бесіди зі спеціалістом Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради в присутності психолога малолітній [PERSON] повідомив, що з батьком не спілкується з 2021, він йому не телефонує, подарунки не дарує, зі святами не вітає, матеріально не підтримує. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] наполягала на необхідності позбавити батьківських прав [PERSON] через його ухилення від виконання батьківських обов`язків. Батько дитини на засідання комісії не з`явився. На підставі викладеного вище та враховуючи пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, Виконавчий комітет Чернігівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 58-59). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, востаннє батька бачив до війни, вони не спілкуються, матеріальної допомоги батько не надає, подарунків не дарує, зі святами не вітає. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» установлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини сьомої та восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток. Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 07.12.2006) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. У справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13.03.2019 у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24.04.2019 у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25.11.2019 у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17.01.2020 у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29.01.2020 у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29.01.2020 у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08.04.2020 у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13.10.2021 у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; - позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; - розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері/батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК (2947-14). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести, і його слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в їх діях. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.11.2021 у справі № 592/17972/19. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що в спорі про позбавлення батьківських прав позивачу необхідно довести, що це призведе до покращення життя дитини. Ураховуючи ставлення [PERSON] до своїх обов`язків по вихованню та матеріальному забезпеченню [PERSON] , підтверджене належними та допустимим доказами, суд уважає за доцільне позбавити його батьківських прав відносно сина. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин першої - третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15.12.2017 змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги від 11.12.2024 (а.с. 15), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.06.2021 серії ЧН № 001075 (а.с. 11), копію ордера від 15.04.2025 (а.с. 10). Копію акта прийняття - передачі наданих послуг від 14.04.2025 (а.с. 13), копії типових форм № КО-1 до прибуткового касового ордера від 11.12.2024 та 10.01.2025 на загальну суму 20 000,00 грн. Ураховуючи відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, а також права суду втручатись у договірні відносини між адвокатом та клієнтом без ініціативи відповідача, вони підлягають стягненню у визначеному позивачем та адвокатом розмірі. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved