Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «ДАК «Ліки України» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Позов подано через систему «Електронний суд». Позивач, обґрунтовував свої вимоги тим, що з 22.03.2021 року по 22 жовтня 2021 року він працював в ПАТ «ДАК «Ліки України». З травня 2021 року [PERSON] заробітна плата виплачувалася не в повному розмірі, тобто роботодавець мав заборгованість перед працівником, та при його звільненні заробітна плата так і залишилася невиплаченою у розмірі 94 074,20 грн. За період роботи в ПАТ «ДАК «ЛІКИ УКРАЇНИ» з 22 березня 2021 року по день звільнення 22.10.2021 року Позивач не перебував у відпустці, а тому вважає, що Відповідач повинен був виплатити йому грошову компенсацію за відпрацьовані 7 місяців - за 14 днів не використаної працівником щорічної відпустки - 20 113,80 грн. Також Позивач вважає, що у Відповідача виникли зобов`язання з виплати йому середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні. Оскільки, станом на дату звернення до суду з цим позовом, чинним законодавством визначено, що до стягнення підлягає середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, то Позивач вважає, що до стягнення підлягає середній заробіток за шість місяців, тобто за період з 23 жовтня 2021 року по 22 квітня 2022 року. Розмір середнього заробітку за 6 місяців затримки розрахунку при звільненні [PERSON] становить 181 024,20 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.03.2025 року справу передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. Протколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючій-судді Панченко О.М. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21.04.2025 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27.05.2025, що занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача - адвокат Бурдюг Т.В. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. [PERSON] (Позивач) 22.03.2021 року був прийнятий на роботу в ПАТ «ДАК «Ліки України» (Відповідач) на посаду провідного спеціаліста із закупівель з посадовим окладом згідно штатного розпису. 22 жовтня 2021 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (дані обставини підтверджуються записами в трудовій книжці [PERSON] , зробленими ПАТ «ДАК «Ліки України»). З травня 2021 року [PERSON] заробітна плата виплачувалася не в повному розмірі, тобто роботодавець мав заборгованість перед працівником, та при його звільненні заробітна плата так і залишилася невиплаченою у розмірі 94 074,20 грн. Оскільки усно Позивачу обіцяли виплатити заробітну плату, він сподівався на добросовісність роботодавця та не звернувся одразу до суду. Крім того, в Україні розпочалася війна, що також стало підставою тривалого не звернення до відповідних органів щодо виплати Позивачу заробітної плати. На момент звільнення Позивача частина 2 статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. З приводу цього Верховний Суд зробив свої висновки у Постанові від 19 січня 2023 року по справі №460/17052/21 («Проте, як на момент звільнення позивача з військової служби (31 липня 2020 року), виключення його із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (2 вересня 2020 року), так і на момент отримання відповіді відповідача від 2 серпня 2021 року № 436, наданої на заяву про надання довідки про розмір грошового забезпечення, частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком. Втім, судом апеляційної інстанції помилково застосовано редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент постановлення оскаржуваного судового рішення.»). Отже, попередня редакція статті 233 КЗпП України не містила часових обмежень на звернення до суду у справах про виплату усіх сум, що належать працівникові при звільненні. Таким чином, застосування строків давності звернення до суду особи, яка звільнилася перед внесенням змін до КЗпП України порушує принцип незворотності дії нормативно-правового акту в часі та посягає на сутність права на заробітну плату. Крім того, слід звернути увагу, що навіть якщо чинною редакцією КЗпП України, а саме ч. 2 ст. 233 передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116), то в даному випадку [PERSON] не одержував письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, що знову таки дає всі законні підстави для звернення позивачем до суду для стягнення заробітної плати та інших, належних йому сум, що не були виплачені при звільненні. Так, з 22.03.2021 року по 22.10.2021 року Позивачу нараховувалась заробітна плата, яка помісячно становила: березень 2021 (8 робочих днів) - 10 909,09 грн., квітень 2021 (22 робочих дні) - 30 000,00 грн., травень 2021 (18 робочих днів) - 30 000,00 грн., червень 2021 (21 робочих дні) - 30 000,00 грн., липень 2021 (22 робочих дні) - 89 013,53 грн., серпень 2021 (21 робочих дні) - 30 000,00 грн., вересень (22 робочих дні) - 30 000,00 грн., жовтень по день звільнення (16 робочих днів) - 24 594,57 грн., що підтверджується довідкою ПФУ - Індивідуальні відомості про застраховану особу від 20.01.2025 року. Однак, на момент звільнення за Відповідачем перед Позивачем існувала заборгованість, яка підлягала видачі Позивачу в розмірі 94 074,20 грн. При цьому, довідка про нараховану та виплачену заробітну плату за період роботи [PERSON] взагалі не видавалася. Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У статті 47 в редакції, яка діяла на момент виникнення зобов`язання з виплати заробітної плати також зазначалось, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 166 цього Кодексу. Положеннями ст. 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 110 КЗпП України передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа Суханов та Ільченко проти України заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа Ганс-Адам II проти Німеччини, заява № 9 42527/98 тощо) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання/правомірне очікування (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Статтею 116 КЗпП України в редакції на день звільнення позивачки, встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За таких обставин, у відповідача ПАТ «ДАК «Ліки України» виникли перед [PERSON] зобов`язання з виплати заробітної плати за період з 22.03.2021 року по день звільнення 22.10.2021 року в сумі 94 074 (дев`яносто чотири тисячі сімдесят чотири) гривні 20 (двадцять) копійок, яка підлягає стягненню. Крім того, всі працівники підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також ті, що працюють за трудовим договором у фізичних осіб, мають право на відпустку, яке закріплене у Законі України "Про відпустки" від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі Закон про відпустки) та КЗпП України. Тривалість всіх видів відпусток обчислюють в календарних днях і відлік стартує з першого дня роботи. При звільненні працівника йому виплачують грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки (ст. 24 Закону України "Про відпустки"). Середньоденний заробіток визначають з урахуванням положень абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), який діяв на момент звільнення Позивача - шляхом ділення нарахованої заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно з пунктом 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці враховують основну заробітну плату, доплати і надбавки, премії, які мають постійний характер, індексацію тощо. Розрахунок одноденного заробітку, кількість робочих днів у вересні - 22; заробітна плата - 30 000,00 грн. Кількість робочих днів у жовтні - 16: заробітна плата - 24 594,57 грн. Разом 38 днів та загальна сума становить 54 594,57 грн. Отже, одноденний заробіток становить: 1 436,70 грн. (54 594,57:38) За період роботи в ПАТ «ДАК «ЛІКИ УКРАЇНИ» з 22 березня 2021 року по день звільнення 22.10.2021 року Позивач не перебував у відпустці. Отже, Відповідач повинен був виплатити позивачу грошову компенсацію за відпрацьовані 7 місяців - за 14 днів не використаної працівником щорічної відпустки - 20 113 (двадцять тисяч сто тринадцять) гривень 80 копійок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у редакції чинній на день звільнення в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В чинній редакції КЗпП України ст. 117 встановлює, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Позивач не отримував письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, як того вимагає законодавство, тому з огляду на викладене та вимоги ч. 2 ст. 233 КЗпП України, він звернувся з вимогами в межах законодавчо встановлених строків. У день звільнення 22.10.2021 року відповідач видав [PERSON] трудову книжку, в яку було внесено запис про звільнення, але не провів розрахунок - не виплатив належні йому суми заробітку за період з 22.03.2021 по 22.10.2021 року. Оскільки, станом на дату звернення до суду з цим позовом, чинним законодавством визначено, що до стягнення підлягає середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, то до стягнення підлягає середній заробіток за шість місяців, тобто за період з 23 жовтня 2021 року по 22 квітня 2022 року. Тобто, розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні [PERSON] становить: 181 024,20 грн. (1436,70 грн х 126 днів). Розрахунок: одноденний заробіток становить: 1 997,53 грн. Кількість робочих днів у жовтні 2021- 5; Кількість робочих днів у листопаді 2021 - 22; Кількість робочих днів у грудні 2021- 22; Кількість робочих днів у січні 2022- 19; Кількість робочих днів у лютому 2022- 20; Кількість робочих днів у березні 2022- 22; Кількість робочих днів у квітні 2022- 16. Всього 126 днів. Отже, розмір середнього заробітку за 6 місяців затримки розрахунку при звільненні [PERSON] становить 181 024 (сто вісімдесят одна тисяча двадцять чотири) гривні 20 копійок. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, стороною відповідача доводи позову не спростовано, а тому суд вважає, що із відповідача на користь позивача слід стягнути невиплачену заробітну плату в розмірі 94 074,20 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку, що становить 20 113,80 грн, середній заробіток за шість місяців не проведення розрахунку при звільненні у розмірі 181 024,20 грн., а всього 295 212,20 грн., у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 1 448,19 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved