Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Представниця позивача [PERSON] адвокат Шевченко А.В. 07.08.2024 звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, за змістом якої просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітнього сина позивача [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 від заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду. За змістом позову сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.11.2006, мають сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб. Між сторонами у справі розірваний в судовому порядку 21.11.2012. Дитина мешкає із позивачем з вересня 2019 року. Рішенням селищного голови Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 30.10.2019 місце проживання дитини визначено із батьком. Сторона позивача стверджує, що відповідачка зловживає алкогольними напоями, не працевлаштована, не здатна створити для дитини належні умови навчання й розвитку. Крім того, протягом часу проживання дитини із батьком матір не виявляє інтересу до сина, матеріально не утримує [PERSON] , нехтуючи батьківськими обовєязками, відповідно, всі питання, пов?язані із вихованням дитини, вирішує позивач. 31.03.2022 [PERSON] призваний до ЗСУ, дитина мешкає разом із бабою [PERSON] , яка у зв?язку із віком та станом здоров?я не може в належний спосіб дбати про дитину. На підставі наведеного, виходячи з інтересів дитини, оскільки відповідачка свідомо самоусунулась від виконання батьківських обов`язків з виховання, розвитку, навчання, лікування та матеріального забезпечення сина, не виходять на зв`язок, з підстав, передбачених ст. 141, 142, 150, 151, 153, 155, 157, 160, 164 166 СК України, представниця позивача, діючи в інтересах довірителя, просить задовольнити позов. Згідно з ч.7 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється. Так, відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 10.05.2022 №29/09-22 змінено територіальну підсудність судових справ Оріхівського районного суду Запорізької області у зв`язку із неможливістю здійснення правосуддя під час воєнного стану до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою судді від 25.09.2024 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Постановлено також виклик відповідача у справі здійснити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання, строки для подання заяв по суті справи, а також зустрічного позову. Ухвалою суду від 11.11.2024 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі та призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомити учасників справи шляхом надіслання судових повісток. Крім того, постановлено виклик відповідачки здійснити через розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. В порядку витребування доказів зобов`язано виконавчий комітет Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області як орган опіки та піклування (адреса місцезнаходження: 70530, Запорізька область, Запорізький район, смт Комишуваха, вул.Б.Хмельницького, буд.49) надати висновок щодо розв`язання спору. Зобов`язано сторону позивача забезпечити явку неповнолітнього [PERSON] , [INFO] для здійснення його опитування під час розгляду справи. Ухвалою суду від 02.06.2025 в порядку витребування доказів зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб до суду інформацію стосовно взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи відповідачки [PERSON] , [INFO] , громадянки України, адреса реєстрації: [ADDRESS] ; роз?яснено, що в разі підтвердження зазначеної інформації необхідно надати відомості стосовно актуальної адреси фактичного місця проживання вказаної особи відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Представниця позивачки, а також представники третьої особи під час розгляду справи підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позовну заяву з підстав, зазначених стороною позивача. Відповідачка в судовому засіданні присутня не була, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась неодноразово та належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України згідно з ч.10 ст.187 ЦПК України. Так, відповідачка не скористалась своїм правом на подання відзиву відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, жодних заяв або клопотань до суду не подавала, маючи достатньо часу для висловлення заперечень проти позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності клопотань учасників справи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі встановлених обставин та у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, відсутність заперечень сторони позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив вирішувати справу на підставі наявних у ній доказів, а саме постановив ухвалу згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Розглянувши позовну заяву, з`ясувавши правовідносини між сторонами та перевіривши їх наявними письмовими доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких встановлених судом фактичних обставинах справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний в судовому порядку відповідно до рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.11.2012 у справі №819/4848/2012, пр. 2/819/1155/2012, яке набрало законної сили 01.12.2012. Так, вказаним рішенням ухвалено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задовольнити в повному обсязі. Розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18 листопада 2006 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №935, які мають малолітню дитину. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] не змінювати. Згідно з мотивувальною частиною вказаного рішення у судовому засіданні встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18 листопада 2006 року Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №935, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18 листопада 2006 року. Від даного шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18 листопада 2008 року (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: [INFO]). Відповідно до даних засвідченої копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 18.11.2008, батьками [PERSON] є сторони у даній справі. Копія свідоцтва додана до позовної заяви та досліджена судом. Згідно з рішенням Комишуваської селищної ради виконавчого комітету Оріхівського району Запорізької області №192 від 11.11.2019, затверджено висновок ради опіки та піклування від 30.10.2019 «Про доцільність визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] », вирішено рекомендувати [PERSON] звернутись з позовною заявою до Оріхівського районного суду щодо визначення місця проживання сина разом з ним. Вказаний висновок досліджений судом у засвідченій копії. За даними висновка [PERSON] з вересня 2019 року постійно проживає разом з батьком, до складу сім?ї належать сестра позивача [PERSON] , матір [PERSON] . За повідомленням [PERSON] його колишня дружина має також молодшу доньку, її батьком [PERSON] не є. Матір неналежним чином здійснює догляд та виховання дітей, часто залишає їх наодинці, проводить власний вільний час у друзів та знайомих. В попередньому навчальному році [PERSON] має багато пропусків навчальних занять з неповажних причин у звє?язку із тим, що матір залишала його доглядати молодшу сестру, яка не відвідує дитячий садок, а сама проводила час на власний розсуд. Зі слів [PERSON] матір не працює, часто повертається додому пізно, напідпитку, виявляє жорстоке ставлення до дітей. На запрошення органу опіки та піклування [PERSON] не з?являлась, на телефонні виклики та повідомлення не відповідає. За період проживання сина із батьком відповідачка лише один раз зателефонувала синові привітати із днем народження, на пропозицію приїхати в гості відмовилась, відповідно, не відвідує сина та не спілкується в обсязі, необхідному для нормального розвитку, самоусунувшись від виховання дитини. За даними відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Комишуваської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 09.08.2024 №21 на адвокатський запит, з 2019 року [PERSON] спостерігається в закладі охорони здоров?я, все епізоди застудних захворювань, проведення щеплення супроводжував батько. Згідно з відповіддю Комишуваської гімназії «Джерело» Комишуваської велищної ради №320 від 09.08.2024 на адвокатський запит, [PERSON] навчається у 10-б класі з 2019 року, вихованням та навчанням дитини займається виключно батько, який наразі перебуває на службі в ЗСУ, тому [PERSON] мешкає із бабусею [PERSON] . Батько регулярно спілкується з класним керівником з приводу навчання [PERSON] , вчасно реагує на повідомлення вчителів, мати жодного разу не з?являлась в житті дитини за цей час. До відповіді додано позитивну характеристику дитини за місцем навчання. Свідок [PERSON] показалу суду, що є сестрою позивача. Відповідачка після розлучення із [PERSON] мешкала в м.Бердянськ, протягом деякого часу із нею також мешкав [PERSON] , при цьому, батько із рідними намагались брати дитину до себе на свята та вихідні, канукули, за можливості. [PERSON] почав просити батька забрати його жити до себе, оскільки його постійно ображала матір, дитина була залякана. Востаннє матір вітала дитину із днем народження у 2019 році, висловлюючи своє незадоволення, оскільки [PERSON] їй не телефонує. Свідок [PERSON] , допитана судом, повідомила, що є матір?ю позивача. Подружжя [PERSON] майже протягом всього часу одруження мешкали із нею, певний час - окремо в квартирі. Відповідачка завжди погано ставилась до [PERSON] , влаштовувала сварки, била дитину. Після розлучення [PERSON] переїхала до м.Бердянськ, де в 2012 році народила доньку. У 2019 році вони із позивачем навідували хлопця у м.Бердянськ під час відпочинку, після чого взяли [PERSON] до себе на його прохання. Органом опіки та піклування у зв?язку зі ставленням матері до дитини визначено місце проживання [PERSON] із батьком. Відповідачка з 2020 року припинила спілкування із сином, участі у вихованні не бере. Неповнолітній [PERSON] , опитаний судом в присутності представника служби у справах дітей, повідомив, що матір телефонувала востаннє у 2019 році. До переїзду до батька він жив із матір?ю у м.Бердянськ. Матір погано ставилась до нього та до сестри, проте вона залишилась й далі жити із матір?ю, оскільки у неї інший батько. Дитина не виявляє теплих почуттів до матері, і, навпаки, радіє, що мешкає із батьком та бабою. Встановлені судом під час опитування дитити та допиту свідків обставини, нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов?язками також знайшли своє відображення у висновку органу опіки та піклування, підготовленому та наданому до суду на виконання вказаної вище ухвали. Так, за даними рішення від 24.12.2024 N635 «Про затвердження висновку «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] », розглянувши висновок дорадчого органу виконавчого комітету Комишуваської селищної ради - комісії з питань захисту прав дитини від 17.12.2024 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] », з метою захисту законних прав та інтересів неповнолітньої дитини, виконавчий комітет Комишуваської селищної ради затвердити висновок комісії з питань захисту прав дитини від 17.12.2024 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] », вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Вказаний висновок долучено до матеріалів справи та досліджено судом. Відповідно до змісту висновка, за актом обстеження умов проживання родини [PERSON] від 10.12.2024, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . Житло розміщене на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з 9 кімнат: 4 житлові (три спальні та одна зала), 5 допоміжних (кухня, прихожа та три коридори). За цією адресою проживають: [PERSON] , - бабуся та [PERSON] , [INFO] - онук. Санітарно-гігієнічні умови належні. У будинку чисто і прибрано. У [PERSON] є окрема кімната, спальне місце та місце для навчання та відпочинку. Створено умови для онлайн навчання. Батько хлопця, [PERSON] , [INFO] , з 2022 року проходить службу. Мати дитини [PERSON] з сином не спілкується, не цікавиться його життям та успіхами в навчанні, не приймає участі у житті дитини взагалі. Матеріально дитині не допомагає. Жінка постійно мешкає на окупованій території в м. Бердянськ. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої ВРУ 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі ст.18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (HUNT v. UKRAINE, Заява N31111/04) Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (Заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за ст.8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (п. 100, Справа "Мамчур проти України" від 16.07.2015, №10383/09). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. При цьому, згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до Постанови КМУ від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини та Типове положення про комісію з питань захисту прав дитини. Так, згідно з п.3 Порядку, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей. Ч.8-9 ст.7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За нормами ч.1-5 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з ч.1,2,4 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як передбачено ч.2,3 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених п.2, 4 і 5 ч.1 цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Ст.165 СК України врегульовано, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Крім того, згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Як передбачено ч.1 ст.12 вказаного закону, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Суд враховує й роз`яснення, наведені у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та виходить з того, що ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків протягом тривалого часу, з 2019 року, у цій справі знайшло своє підтвердження, адже відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з [PERSON] протягом часу його перебування у батька; не надавала під час спільного проживання доступу дитині до культурних та інших духовних цінностей; не сприяла засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створювала умов для отримання освіти. Зазначені обставини підтверджені належними та допустимими доказами. Матеріали справи містять достатню сукупність доказів, які підтверджують доводи сторони позивача про невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та стороною відповідача не спростовані. Підстав для застосування тимчасового заходу у вигляді відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав, який здійснюється на підставі ст.170 СК України, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, судом не встановлено. При розгляді справи відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду у справі №645/731/18, провадження № 61-20399св19 від 08.04.2020. Так, відповідно до ч.1, 2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Так, відповідно до встановленого порядку з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами судом опитано в присутності представника органу опіки та піклування [PERSON] . За таких обставин, враховуючи інтереси [PERSON] , [INFO] , беручи до уваги всі належні, допустимі та достатні докази, у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, висновок органу опіки та піклування, покази свідків та пояснення дитини, суд вважає за доцільне задовольнити позов у повному обсязі, позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина. На переконання суду це рішення в повній мірі відповідає інтересам дитини, враховуючи тривале невиконання з боку [PERSON] своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку, навчанню, забезпеченню сина та доньки без поважних причин. За змістом ч.2-3 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фі-зичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Як передбачено ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, оскільки за нормою ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів відповідно до ч.1 ст.182 СК України суд має врахувати низку визначених у нормі права обставин. Проте, матеріали справи відповідних доказів не містять, особливостей стану здоров`я дитини, що б зумовлювало збільшення судом розміру аліментів, ніж це передбачено загальними нормами сімейного законодавство, учасниками справи не повідомлено. Відомості про майновий стан, доведений розмір витрат, а також наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків суду не надані. Інших обставин, що мають істотне значення, судом під час розгляду справи не встановлено. Крім того, як передбачено ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом лише у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Підстав для застосування норми ч.3 ст.182 СК України у даній справі не встановлено. Вказаною нормою передбачено, що суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов до суду пред`явлено 07.08.2024 (а.с.1). Також суд враховує, що за змістом ч.1 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Тому, враховуючи доведеність тієї обставини, що дитина перебуває на утриманні у батька [PERSON] , суд на підставі наведених вище норм у їх сукупності та взаємозв`язку вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 07.08.2024, до досягнення дитиною повноліття. Суду не надано належних та допустимих доказів щодо розміру щомісячних особистих витрат та коштів, необхідних на утримання дитини. Проте, суд враховує, що встановлений чинним законодавством мінімальний гарантований розмір аліментів, необхідний для його утримання та виховання, підлягає захисту та має бути достатнім. Нормою п.4 ч.1 ст. 161 ЦПК України врегульовано обмеження максимального розміру аліментів (у розмірі десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину) лише при розгляді відповідної вимоги в порядку наказного провадження, тому підстав для застосування даного нормативного положення судом не встановлено, адже розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Аналогічні приписи містяться у ч.5 ст.183 СК України. Таким чином, за результатами розгляду справи, встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам на предмет їх належності, допустимості та достатності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст.16 ЦК України та є ефективним для захисту прав дитини, відповідає її законним інтересам. На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.6 ст.164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили необхідно надіслати органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Як врегульовано ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Позивач був звільнений від сплати судового збору відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (щодо вимоги про сплату аліментів). На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки, враховуючи рішення суду про задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, а також про стягнення аліментів на утримання дитини, ціну позову (відповідно до положень п.3 ч.1 ст.176 ЦПК України, стосовно другої позовної вимоги), підлягає стягненню судовий збір, із такого розрахунку: 1) на користь позивача - із врахуванням ставки судового збору за розгляд позовної вимоги немайнового характеру відповідно до п.1-2 ч.4 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року, за змістом ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (3 028,00 гривень): 0,4*3 028,00 гривень = 1 211,20 гривень; 2) в дохід держави - із врахуванням ставки судового збору за розгляд позовної вимоги майнового характеру відповідно до п.1-1 ч.4 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2024 року, за змістом ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (3 028,00 гривень): 0,4 * 3 028,00 гривень = 1 211,20 гривень.

Outcome: approved