Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач), адреса: [ADDRESS] до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - відповідач 1), адреса: 03039, місто Київ, проспект Голосіївський, будинок 42, [PERSON] (далі - відповідач 2), адреса: [ADDRESS] , в якій позивач просить: - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що фактично втратив право користування квартирою [ADDRESS] ; - зобов`язати Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію зняти [PERSON] , [INFO] , з реєстрації місця проживання, за адресою: квартира [ADDRESS] ; - зобов`язати Голосіївську районну в м. Києві державну адміністрацію перевести особовий рахунок квартири [ADDRESS] на [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що у 08 вересня 1978 року [PERSON] боло видано ордер №3713 Б на право зайняття трьох кімнат в квартирі [ADDRESS] , сім`я якого разом з ним складалась з 4 осіб, а саме: дружини [PERSON] , дочки [PERSON] , дочки [PERSON] та дочки [PERSON] , які були зареєстровані за вказаною адресою. До теперішнього часу квартира не приватизувалась. [PERSON] після розлучення з [PERSON] змінив місце реєстрації в особовий рахунок в квартирі було переведено на [PERSON] .. Пізніше [PERSON] одружилась з [PERSON] , після чого останній також був зареєстрований у вказаній квартирі. Як вказує позивач [PERSON] покинув територію України та не проживає за місцем реєстрації. [INFO] померла [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . У лютому 2024 року позивачка звернулась до Голосіївськогї державної адміністрації з вимогою перевести особовий рахунок на неї, як на єдину зареєстровану та реально проживаючу особу в даній квартирі, проте це виявилось неможливим, так як для цього необхідна згода всіх зареєстрованих в квартирі осіб та попереднє рішення про переведення особового рахунку на [PERSON] , яке позивач не може самостійно отримати. Реєстрація відповідача чинить позивачу перешкоди у переоформленні особових рахунків, тому позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 серпня 2024 року задоволено клопотання позивача та витребувано від Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації інформацію щодо всіх осіб зареєстрованих в квартирі [ADDRESS] , з зазначеннях ідентифікаційних номерів зареєстрованих осіб; належним чином засвідчену копію рішення щодо переведення особового рахунку квартири [ADDRESS] на [PERSON] або інші документи щодо того на кого на даний момент оформлений особовий рахунок зазначеної вище квартири та витребувано в Головному центрі обробки спеціальної інформації Державної прикордонній службі України інформацію, коли і в який бік здійснювався перетин державного кордону України - [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , громадянином України, починаючи у період з 01 січня 2020 року по теперішній час. 27.09.2024 від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонній службі України надійшла запитувана судом інформація. 03.10.2024 та 30.10.2024 надйшли листи від Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з інформація, запитуваною судом. 14.08.2024 на адресу суду від відповідача Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником Арполенко Н.М. , у якому останній заперечував проти позовних вимог позивача у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилався на те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах своїх повноважень. Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджено постановою Кабінету міністрів Ураїни від 07.02.2022 №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Зазначає, що правових підстав для зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] не було. Тому на його думку позивачем не доведено та не надано доказів порушення Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією його прав чи інтересів. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Представник відповідача Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від нього до суду не надходило, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки, а також копії ухвали суду про відкриття провадження разом із доданою копією позовної заяви з додатками на його адресу, проте направлена судом поштова кореспонденція повернулася на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача, відповідач за місцем реєстрації не проживає, в останнє вонайого бачила у 2020 році, з моменту складення акту про непроживання відповідача вона його також не бачила. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач протягом останніх п`яти років не проживає за місцем реєстрації. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є користувачем житлового приміщення, а саме трьох кімнат в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією ордеру, № 9713 серії Б, виданого [PERSON] , сім`я якого разом з ним складалась з 4 осіб, а саме: дружини [PERSON] , дочки [PERSON] , дочки [PERSON] та дочки [PERSON] . Відповідно до інформації Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, наданої на виконання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 30.08.2024 року у справі №752/13175/24, вбачається, що відповідно до реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] з 22.12.1988 року та по теперішній час; - [PERSON] , [INFO] з 11.08.1988 по теперішній час. Відповідно до акту № 12 від 21.03.2024 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , зазначено про те, що громадянин [PERSON] станом на 21.03.2024 не проживає у квартирі. Позивач посилається на те, що відповідач більше пяти років у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Факт непроживання відповідача за місцем реєстрації підтверджується акт про фактичне непроживання особи № 12 від 21.03.2024 року, складений мешканцями будинку [ADDRESS] та показами свідків. Положеннями частини першої статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України унормовано, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї правової норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статті 156 Житлового кодексу України слідує, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статті 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16. Як вже зазначалося судом, з 2020 року відповідач не проживає у спірній квартирі, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось, матеріали справи зворотного містять. В постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхомзняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням». Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо). Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. При цьому поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави, в тому числі й шляхом ухвалення відповідного судового рішення, як і право власності, так і право користування житлом повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства (чи іншої особи), пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Верховний Суд у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Як встановлено судом, відповідач фактично не проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] , з 2020 року, не проявляє інтересу до вказаного житла більше 5 років, не несе витрати за утримання квартири, не намагається вселитися в спірну квартиру для проживання в ній, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Доказів, які б свідчили, що відповідачу чинилися перешкоди в користуванні квартирою, починаючи з 2020 року, матеріали справи не містять та судом не встановлено. Крім цього, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність її відсутності в спірній квартирі понад строки, встановлені законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з огляду на викладене вище, виходячи із фактичних обставин справи, умов чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги про зобов`язання зняти з реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно до ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про примусове зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством. З огляду на зазначене позовні вимоги в частині зобов`язання Голосіївську РДА зняти відповідача з реєстраційного обліку в квартирі, задоволенню не підлягають, як такі, що не відповідають вимогам закону. Щодо вимоги про зобов`язання перевести особовий рахунок квартири, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприемством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім?я якого видано ордер. Для укладення договору найму необхідно подати заяву особисто або через законного представника, шляхом відправлення документів поштою (рекомендованим листом) до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Згідно статті 103 Житлового кодексу України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім?ї і наймодавця. Член сім?ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім?ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім?ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладені такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу України, до членів сім?ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В статті 105 Житлового кодексу України зазначено, що громадяни, які проживають в одній квартирі і користуються в ній жилими приміщеннями за окремими договорами найму, в разі об?єднання в одну сім?ю вправі вимагати ким-небудь з них одного договору найму на все займане приміщення. З огляду на викладене позовні вимоги в частині зобов`язання переведення особовий рахунок квартиризадоволенню не підлягають, як такі, що не відповідають вимогам закону. Суд, враховуючи викладене та оцінивши усі надані стороною докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні їх, враховуючи принцип пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін, дійшов висновку про часткове задоволення позову. Згідно вимог статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки за результатами розгляду суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову у цій справі, то відповідно з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені на сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн, тобто пропорційно до загального розміру задоволених позовних вимог Тому, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial