Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

У квітні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця-адвокатка Гренджа В. Ю., звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому між собою шлюбі з 09.10.2013 по 10.09.2020, що стверджується рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.08.2020 у справі № 302/506/20 про розірвання цього шлюбу. За час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,14 га, кадастровий номер 2122484000:01:003:0046, яка була передана у приватну власність відповідачу на підставі рішення Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 20.05.2018 за № 18. Зазначала, що право власності на цю земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речового права за [PERSON] в цілому 29.08.2019. При цьому саме будівництво житлового будинку [ADDRESS] розпочалося орієнтовно у 2017 році, а 16.01.2019 відповідач був подав до Управління ДАБІ в Закарпатській області Декларацію про початок будівельних робіт серії ЗК № 061190161604. Стверджувала і те, що будівництво вказаного житлового будинку загальною площею 148,8 кв. м, житлова - 76,5 кв. м, було завершено 08 січня 2020 року, про що відповідачем було подано відповідну заяву за № 8003 та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації серії ЗК № 141200080811, і, як наслідок, 04 лютого 2020 року за відповідачем зареєстровано право власності на цей житловий будинок у цілому, про що свідчить відповідна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, зокрема, щодо зазначеного вище житлового будинку та земельної ділянки, оскільки відповідач стверджує, що саме він є одноосібним власником даного нерухомого майна та заперечує належність цього майна на праві спільної сумісної власності їм як колишньому подружжю. Посилаючись на наведені вище обставини просила суд: 1) поділити між нею та відповідачем спільне сумісне майно, а саме: житловий будинок із господарськими спорудами у [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 2122484000:01:003:0046, площею 0,14 га, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на це нерухоме майно; 2) визнати за нею право особистої приватної власності по частини на житловий будинок з господарськими спорудами у [ADDRESS] та на земельну ділянку з кадастровим номером 2122484000:01:003:0046, площею 0,14 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02.04.2025 відкрито провадження у справі за цим позовом [PERSON] , постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.44, 45). У квітні\~2025\~року [PERSON] , в інтересах якого діє представниця - адвокатка Казанцева Р. Р., подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання житлового будинку особистою приватної власністю. Зустрічний позов мотивований тим, що спірний житловий будинок [ADDRESS] , хоч і побудовано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак він був побудований за його власні кошти. Цей будинок належить йому на праві особистої приватної власності, так як збудований ним за кошти, які належали йому особисто і були набуті ним ще до шлюбу. Так, 06.12.2012 (тобто ще до укладення шлюбу 09.10.2013) між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від нього позику у розмірі 20 000 доларів США, що стверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою від 06.12.2012. Згідно з цим договором позики [PERSON] зобов`язався повернути йому позику у строк до 06.11.2015. Однак у зв`язку зі стрімкою зміною курсу долара та на прохання [PERSON] , між ними 06.11.2015 було укладено додаткову угоду до договору позики, за умовами якої сторонами узгоджено продовження строку виконання договору позики від 06.12.2012 до 06.10.2018. Зазначав, що у зв`язку з початком будівництва житлового будинку [ADDRESS] та закінчення строку виконання умов договору позики від 06.12.2012 і додаткової угоди до нього від 06.11.2015, він звернувся до [PERSON] про повернення коштів, проте останній повідомив його, що не має матеріальної можливості повернути всю суму боргу і попросив надати йому розстрочку виконання боргового зобов`язання. Так, 10.10.2018 [PERSON] було повернуто частину суми позики в розмірі 10 000 доларів США, що підтверджується відміткою на розписці від 06.12.2012. Також 10.10.2019 [PERSON] повернув йому ще частину суми боргу в розмірі 5 000 доларів США, про що свідчить відповідна відмітка на розписці від 06.12.2012. А 12.12.2019 [PERSON] повернув йому ще частину суми позики у розмірі 2 000 доларів США, що стверджується відміткою на розписці від 06.12.2012. При цьому станом на 27.01.2022 [PERSON] частину позики в розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 86 370 грн, так йому і не повернув, що змусило його звернутися до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на свою користь 3 000 доларів США, що еквівалентно 86\~370 грн, за вказаним договором позики від 06.12.2012 і додаткової угоди до нього від 06.11.2015. Як наслідок, рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 14.03.2022 року у справі № 309/540/22, що набрало 14.04.2022 законної сили, стягнуто з [PERSON] на його користь суму заборгованості у розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно 86 370 грн, за договором позики від 06.12.2012 та додаткової угоди від 06.11.2015. Стверджував, що на теперішній час вся сума позики у розмірі 20 000 доларів США йому повернута. Отже, отримуючи частинами грошові кошти протягом 2018 та 2019 років він розпочав будівництво будинку. 16.01.2019 він подав до Управління ДАБІ в Закарпатській області Декларацію про початок будівельних робіт за № 3061190161604, дата реєстрації 16.01.2019, номер заяви - 131, що вбачається з інформації порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Завершено будівництво житлового будинку [ADDRESS] 08 січня 2020 року, про що ним було подано відповідну заяву за № 8003 та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатація серія та номер ЗК141200080810, що стверджується інформацією з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Отже, враховуючи наявність у нього грошових коштів до укладення шлюбу, які він за договором позики 06.12.2012 передав був [PERSON] і повернення останнім боргу у 2018, 2019 та 2022 роках, що установлено рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 14.03.2022, вважає, що спірний житловий будинок було збудовано за особисті його кошти, які ним набуті до шлюбу. Зауважував і те, що зустрічна відповідачка [PERSON] участі у будівництві не брала та особистого доходу не мала, оскільки ніде не працювала та доглядала за їхньою дитиною. Також на момент реєстрації права власності на житловий будинок 04.02.2020 сторони фактично з грудня 2019 року разом не проживали та не вели спільне господарство. Посилаючи на наведені вище обставини просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходить за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.05.2025 цей зустрічний позов [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , перейдено від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання (а.с.95-97). Своїм правом подати відзив на зустрічний позов [PERSON] , зустрічна відповідачка [PERSON] не скористалася. Ухвалою Міжгірського\~районного суду\~Закарпатської області\~від 28.05.2025\~закрито підготовче\~провадження у\~даній та\~призначено її\~до судового\~розгляду по\~суті (а.с.114, 115). У судовому засіданні представниця позивачки (зустрічної відповідачки) [PERSON] -адвокатка Гренджа В. Ю. первісний позов підтримала повністю і просила такий задовольнити, щодо зустрічного позову заперечила і просила у задоволені такого відмовити, у тому числі з підстав спливу строку позовної давності. Представниця відповідача (зустрічного позивача) [PERSON] адвокатка Казанцева Р. Р. у судовому засіданні заперечила щодо первісних позовних вимог, просила в їх задоволені відмовити повністю та задовольнити зустрічний позов, за наведених у ньому підстав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2013 року, який рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2020 року у справі № 302/506/20, що набрало 10.09.2020 законної сили, був розірваним (а.с.11). 21 листопада 2020 року позивачка зареєструвала шлюб із [PERSON] унаслідок чого змінила своєї прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] », про свідчить відповідне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12). Як видно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 415537732 від 27.02.2025, за відповідачем [PERSON] зареєстровано в цілому право власності: 1) 29.08.2018 на земельну ділянку площею 0,14 га за кадастровим номером 2122484000:016003:0046, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), надану йому на підставі рішення Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 20.05.2018 за № 18; 2) 04.02.2020 на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 148,8 кв. м. (а.с.13,\~41,\~42). Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 14.03.2022 року у справі № 309/540/22, що набрало 14.04.2022 законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно 86 370 грн, за договором позики від 06.12.2012 та додаткової угоди від 06.11.2015 (а.с.87, 88). 16.01.2019 [PERSON] подав до Управління ДАБІ в Закарпатській області Декларацію про початок будівельних робіт за № 3061190161604, дата реєстрації 16.01.2019, номер заяви 131, а завершено будівництво житлового будинку [ADDRESS] 08.01.2020, про що [PERSON] було подано відповідну заяву за № 8003 та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатація серія та номер ЗК141200080810, що стверджується доводами самого [PERSON] та інформацією з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.13-18, 41). Із нотаріально\~посвідченої заяви\~ [PERSON] \~від 03.03.2021\~видно,\~що з\~грудня 2019\~року він\~і [PERSON] \~фактично непроживали і не вели спільне господарства та він не є батьком дитини, яку має народити [PERSON] (а.с.89). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить і ст. 368 ЦК України. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд у постанові від 10.07.2024 у справі № 466/7242/22 зазначав про те, що у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності права власності на майно подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у\~статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2022 року у справі № 495/6578/17 (провадження № 61-17462св21)). Сутність презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року у справі № 742/3129/21 (провадження № 61-9704св22)). Частиною 1\~ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. За змістом частин 1, 2 ст. 70 СК України, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. За приписами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Згідно з пунктами 3, 5 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19 тощо, що враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що спірний будинок побудований ним за належні йому ще до шлюбу особисті кошти, оскільки у матеріалах справи є відсутні відповідні докази про те, що саме за поверненні йому [PERSON] за договором позики від 06.12.2012 кошти ним власне було здійснено у період шлюбу сторін будівництво будинку [ADDRESS] . При цьому суд також не бере до уваги і твердження [PERSON] про те, що спірний будинок не є спільним сумісним майном подружжя з підстав того, що [PERSON] участі у будівництві не брала та не мала особистого доходу через не працевлаштованість і здійснення догляду за дитиною, оскільки відповідно до вимог ст. 60 СК України на режим спільної сумісної власності не впливає те, що один із подружжя не мав з поважної причини, зокрема, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми самостійного заробітку (доходу), а також з підстав того, що ним ще 03.03.2021 надано нотаріальну заяву про не проживання фактично і не ведення спільного господарства з [PERSON] з грудня 2019 року. Отже, спірний будинок побудований у період шлюбу сторін, а відтак та установивши, що [PERSON] не спростована презумпція режиму спільного сумісного майна на цей спірний будинок, суд доходить висновку, що даний будинок є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину будинку. Згідно з усталеною судовою практикою застосування ст. 71, ст. 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (див. постанову Верховного Суду від 04 жовтня 2023\~року в справі № 691/1240/18). Відповідно до\~ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого\~з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. За змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України.\~ Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Системний аналіз змісту ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Отже, ураховуючи наведені положення норм матеріального права, суд доходить висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність [PERSON] на підставі рішення Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 20.05.2018 за № 18, однак оскільки на ній побудований житловий будинок, який є спільною власністю сторін як подружжя та який підлягає поділу, то до [PERSON] переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Суд не бере до уваги покликання представниці зустрічної відповідачки [PERSON] адвокатки Гренджі В. Ю. про пропуск зустрічним позивачем [PERSON] строку позовної давності і необхідність застосування його наслідків до зустрічної позовної заяви, оскільки за твердженням представниці [PERSON] адвокатки Казанцевої Р. Р. порушення права зустрічного позивача відбулося внаслідок подачі первісного позову до суду лише в квітні 2025 року. Крім цього, відповідно до положень пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтями 257,\~258,\~362,\~559,\~681,\~728,\~786,\~1293\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину; та у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX,\~перебіг позовної\~давності,\~визначений цим\~Кодексом,\~зупиняється на\~строк дії\~такого стану. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що первісна позивачка [PERSON] довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак її позов підлягає до задоволення повністю. Натомість зустрічним позивачем [PERSON] не спростовано поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами презумпції права спільної сумісності власності подружжя на даний будинок, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача або у разі відмови в позові на позивача. За таких обставин із первісного відповідача [PERSON] слід стягнути на користь первісної позивачки [PERSON] понесені останньою у справі судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3\~122,50 гривень (а.с.1, 38). Щодо понесених зустрічним позивачем [PERSON] судових витрат по сплаті судового збору, то такі слід покласти на нього.

Outcome: approved