Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

11\~жовтня 2023\~року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] (прізвище змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією [INFO] шлюбу з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 14 червня 2023 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 30 (т. 1 а.с. 50), третя особа Третя дніпровська державна нотаріальна контора, в якій просила: визнати недійсним договір дарування від 07 лютого 1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який було посвідчено Третьою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-424; скасувати дублікат договору дарування (ВСС № 728916, реєстр 4-1376) від 16 червня 2005 року, зареєстровано в реєстрі прав власності 31 серпня 2006 року; повернути сторони у первісне становище. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що свекрусі позивача - [PERSON] на праві власності належало 47/100 частин житлового будинку [ADDRESS] (квартира [ADDRESS] ). Після укладення шлюбу з сином [PERSON] [PERSON] в 1971 році позивач оселилась в будинку, а з 1972 року була зареєстрована та проживає в даному будинку. Також, там проживали діти позивача. Відповідачі онуки рідної сестри чоловіка позивача [PERSON] . За життя [PERSON] також придбала квартиру [ADDRESS] . За життя [PERSON] завжди планувала частину належного їй будинку (47/100 частин) залишити своєму синові чоловіку позивача та його сім`ї, а квартиру [ADDRESS] дочці [PERSON] та її дітям. В 1995 році [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] спадкоємцями були чоловік позивача [PERSON] та [PERSON] . Чоловік позивача постійно проживав в будинку та був там зареєстрований, тобто фактично прийняв спадщину. Згодом, у 2005 році чоловіку позивача стало відомо про те, що власником 47/100 частин житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , а померла мати за життя нібито оформила договір дарування зазначеної частини житлового будинку на користь свого онука батька відповідачів [PERSON] . Договір дарування від 07 лютого 1995 року, за яким [PERSON] подарувала 47/100 частин домоволодіння [PERSON] було посвідчено в Третій державній нотаріальній конторі за реєстровим № 2-424. Чоловік позивача намагався оскаржити даний договір, однак це не дало позитивного результату. [INFO] [PERSON] помер. Відповідачі є спадкоємцями [PERSON] за законом. [INFO] помер чоловік позивача, спадкоємцями якого є позивач та її діти. На час смерті [PERSON] позивач та її діти були зареєстровані в будинку [ADDRESS] та фактично там проживали. До 2022 року позивач не бачила тексту договору дарування: до суду звертався її чоловік, з 2006 року фігурував тільки дублікат договору дарування, на якому підпис відсутній. Коли ж первісний договір був витребуваний судом, позивач його практично не бачила, оскільки має поганий зір, та всіма справами займались адвокати та чоловік позивача. Позивач та її чоловік завжди вважали, що оспорюваний договір дарування не відповідає волі [PERSON] . Наприкінці 2022 року онук позивача переглянув документи стосовно будинку, знайшов договір дарування від 07 лютого 1995 року та надав позивача. Побачивши на договорі підпис [PERSON] у позивача виникли сумніви з приводу того, що підпис на ньому виконано саме [PERSON] . Підпис від імені [PERSON] на оскаржуваному договорі дарування позивач вважає підробленим. Посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України просила визнати оспорюваний договір дарування недійсним з поверненням сторін в первинний стан. Вважає, що у зв`язку з тим, що дублікат договору дарування, який зареєстровано в реєстрі за № 4-1376, є похідним від договору дарування, то він також підлягає скасуванню. Наполягала на тому, що оспорюваний договір дарування та його дублікат порушують права позивача та її сім`ї на спадщину та житло. Іншого житла позивач не має. У зв`язку з цим, позивач [PERSON] вирішила звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 01 листопада 2023 року провадження у вказаній справі було відкрито (а.с. 21). Сторонам було направлено копію ухвали від 01 листопада 2023 року, а також відповідачам було направлено копію позовної заяви із додатками. 11 грудня 2023 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає та не погоджується з обставинами, викладеними у позовній заяві з огляду на наступне. 26 червня 2012 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення у цивільній справі № 2-0031/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання такою, що не відповідає дійсності довідку-характеристику КП «ДМБТІ» від 31.01.1995 р., визнання недійсним та таким, що не відповідає вимогам закону договір дарування від 07.02.1995 р. Вказаним рішенням суду відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Отже, питання щодо визнання оспорюваного договору дарування недійсним вже розглядалося судом за позовом чоловіка позивача. При цьому, варто звернути увагу, що у [PERSON] , який був сином [PERSON] у цивільній справі № 2-0031/11 не виникали сумніви щодо підпису дарителя [PERSON] , проставленого нею у вказаному договорі дарування. Чоловік позивача за життя не оскаржував рішення першої та апеляційної інстанції. За загальним правилом, спадкування є формою правонаступництва, що реалізується спадкоємцем у межах обсягу спадкової маси та не включає в себе процесуальні права та обов`язки спадкодавця, які ним не реалізовані за життя. Вважає, що [PERSON] є неналежним позивачем, заявляючи вимоги про визнання вищевказаного договору дарування недійсним та повернення сторін у первісне становище, оскільки питання щодо визнання договору дарування недійсним було предметом розгляду в суді у цивільній справі № 2-0031/11, про що Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 26 червня 2012 року ухвалено рішення, яке набрало законної сили 22 листопада 2012 року, з яким погодився позивач. У зв`язку з викладеним просила відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 29 лютого 2024 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови [PERSON] у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду клопотання, в якому просила проводити розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача на підставі наявних у справі матеріалів, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду клопотання, в якому просила проводити розгляд справи за її відсутності та за відсутності відповідача [PERSON] , позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи - Третьої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст.\~15,\~16\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно з договором дарування від 07 лютого 1995 року, посвідченого\~державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2-424, [PERSON] подарувала [PERSON] 47/100 частин жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10-11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 14 березня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Красногвардійського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 752 (т. 1 а.с. 5). Також судом встановлено, що 16 червня 2005 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. було видано дублікат вищезазначеного договору дарування від 07 лютого 1995 року, який було зареєстровано в реєстрі за № 4-1376 (т. 1 а.с. 14). Позивач [PERSON] наполягала на тому, що вона була невісткою [PERSON] , оскільки перебувала у шлюбі з сином [PERSON] [PERSON] . Стороною відповідача вказані обставини визнавались, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають\~доказуванню. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 09 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління, актовий запис № 8472 (т. 1 а.с. 7). Звертаючись у жовтні 2025 року до суду з даним позовом позивач [PERSON] , серед іншого, просила визнати недійсним вищевказаний договір дарування від 07 лютого 1995 року, посвідчений\~державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованим в реєстрі за № 2-424, посилаючись на те, що підпис на вказаному договорі дарування від імені [PERSON] виконано іншою особою, тобто підпис від імені [PERSON] є підробленим. При цьому, в обґрунтування позову як на підставу своїх вимог позивач посилалась на частину 3 статті 203 та статтю 215 ЦК України. Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Стаття 15 Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду. При цьому право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя\~статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] має право на звернення до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, якщо вважає, що її права та законні інтереси порушено вчиненням оспорюваного правочину. За таких обставин суд не приймає до уваги та відхиляє всі наведені з цього приводу у відзиві на позовну заяву заперечення представника відповідача [PERSON] . Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За клопотанням представника позивача [PERSON] \~ [PERSON] ухвалою суду від 02 липня 2024 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи були поставлені наступні питання: чи виконано підпис від імені померлої [PERSON] у графі «Даритель» у договорі дарування від 07 лютого 1995 року, укладеному від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідченому державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованому в реєстрі за № 2-424, самою [PERSON] чи його виконано іншою особою? (т. 2 а.с. 14-15). Однак, 29 січня 2025 року до суду з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло Повідомлення про неможливість надання висновку № 3109-24 у цивільній справі № 204/14100/23 за ухвалою від 02 липня 2024 року (т. 2 а.с. 140-141). У вказаному Повідомленні судовим експертом було зазначено, що у зв`язку з тим, що клопотання судового експерта від 13 листопада 2024 року № 8388/05-14/-24 про надання додаткових матеріалів не виконано, а наданого порівняльного матеріалу недостатньо для проведення експертизи,

Outcome: dismissed