Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 05.02.2015 отримав право на вселення в службове приміщення жилою площею 20,7 кв.м., яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , на підставі службового ордеру на жиле приміщення №000446. 27.02.2015 між ним та КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради №42 від 27.01.2015 та ордеру №000446 від 05.02.2015 був укладений договір найму (оренди) житла на невизначений строк щодо вище вказаної квартири. 03.08.2021 за клопотанням квартирно-експуатаційного відділу Міністерства оборони України у м.Харків №4190 виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області 13.10.2021 було прийнято рішення №998 про виключення зі складу службового житла квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та закріплення її за позивачем. Зазначив, що завжди вважав, що квартиру йому та його родині було надано для постійного проживання і згодом зможе оформити право власності на дану квартиру. На його звернення щодо передачі в приватну власність вище вказаної квартири, виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області вказав, що дана квартира не є комунальною власністю Лозівської територіальної громади, тому її передача в приватну власність виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області, неможлива. Вказав, що з 2015 року і по теперішній час відкрито і безперервно володіє та користується квартирою, проживає в ній, неодноразово здійснював ремонтні роботи, регулярно сплачує комунальні послуги та підтримує в належному стані, зареєстрований в ній. В зв`язку з чим просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,05 кв.м, жилою площею 20,7 кв.м. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 21.03.2025 року представником відповідача Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області надано письмові пояснення, в яких зазначила, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , не є комунальною власністю Лозівської міської територіальної громади та її передача в приватну власність виконавчим комітетом неможлива, оскільки рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 22.12.2005 у справі №2-19/16506-2005, відповідно до якого на квартиру за адресою: [ADDRESS] було визнано право власності держави в особі Міністерства оборони України. 14.05.2025 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області залучено до участі у справі в якості співвідповідача Міністерство оборони України 27.06.2025 року представником Міністерства оборони України надано до суду відзив, в якій просив відмовити в задоволенні позовної заяви у повному обсязі, посилаючись на те, що Рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 22 грудня 2005 року у справі № 2-19/16506-2005, яке було уточнене Ухвалою про виправлення описки від 17 січня 2006 року, було прямо вирішено питання про право власності на низку об`єктів нерухомості. У резолютивній частині цього рішення зазначено: «Визнати право власності держави в особі Міністерства оборони України... на квартири розташовані за адресами:... [ADDRESS] ». Це судове рішення має преюдиціальне значення. Воно беззаперечно встановило, що власником Спірної квартири є Держава Україна в особі Міноборони. Таким чином, Спірна квартира ніколи не була безхазяйною, а її власник не був невідомим. Після набуття права власності Міноборони активно здійснювало свої повноваження власника. Зокрема, згідно з Актом прийому-передачі житла від грудня 2005 року, спірна квартира була передана від Центрального спеціалізованого будівельного управління Міноборони на баланс та в оперативне управління Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків. Цей акт підтверджує, що квартира була офіційно включена до житлового фонду Збройних Сил України та передана уповноваженому регіональному органу, до повноважень якого належить управління та розподіл такого житла серед військовослужбовців. Саме на підставі клопотання КЕВ м. Харків та рішення житлової комісії гарнізону Виконком Лозівської міської ради своїм рішенням № 41 від 27.01.2015 року включив спірну квартиру до числа службових, а рішенням № 42 від 27.01.2015 року затвердив її розподіл Позивачу. Отже, Спірна квартира з 2005 року є власністю держави, якою на законних підставах управляє Міноборони. Позивач подав позов до законного власника, що повністю виключає будь-які припущення про невідомість власника чи безхазяйність майна. Позивач ніколи не володів квартирою «як власник». Його володіння завжди було похідним від волі власника Міноборони, та здійснювалося на підставі правових титулів, що надають право користування. Укладення нового договору найму у 2024 році є остаточним доказом визнання самим Позивачем свого статусу наймача, а не власника. 17.07.2025 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області у задоволені клопотань представника позивача [PERSON] про витребування доказів та залучення співвідповідача ТОВ «БРИЗ-НОРД» було відмовлено. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представники [PERSON] та адвокат Красноперов С.Г. у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог, з викладених у ній підставах. Представник відповідача Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явився, у письмових поясненнях просила провести розгляд справи без участі представника виконавчого комітету Лозівської міської ради за наявними в матеріалах справи документами. Представник відповідача Міністерства оборони України просив провести судове засідання за відсутності представника Міністерства оборони України, оскільки позиція викладена у відзиві є повною та вичерпною. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності були встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 22.12.2005 року Рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим у справі № 2-19/16506-2005, яке було уточнене Ухвалою про виправлення описки від 17 січня 2006 року визнано право власності держави в особі Міністерства оборони України на квартири розташовані в тому числі в [ADDRESS] . 19.12.2014 року начальник квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків звернувся з листом до Лозівського міського голови в якому клопотав про затвердження рішення щодо надання житлової площі та оформлення службових ордерів на заселення житлової площі на військовослужбовців, зокрема [PERSON] за адресою [ADDRESS] . 27.01.2015 Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради №41 «Про включення до числа службового житла КЕВ м. Харкова квартири за адресою: [ADDRESS] », на підставі клопотання начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова від 19.12.2014р. №6294, включено до числа службових житлових приміщень квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,5 кв.м, жилою площею 20,7 кв.м. 27.01.2015 Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради №42 «Про затвердження рішень комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 04.09.2014р. №71 та від 30.10.2014р. №122», на підставі клопотання начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова від 19.12.2014р. №6294 та протоколу засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 04.09.2014 року №71 та від 30.10.2014 №122, затверджено протокол засідання комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 04.09.2014 року №71 про виділення службових житлових приміщень військовослужбовцям в/ч [NUMBER] , в тому числі однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,5 кв.м, жилою площею 20,7 кв.м старшому лейтенанту [PERSON] зі складом сім`ї 2 особи. На підставі вказаного рішення [PERSON] 05.02.2015 видано службовий ордер на жиле приміщення №00446 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 20,7 кв.м, яке складається з 1-ї кім. в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] наймач, [PERSON] дружина. 27.02.2015 між КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області та [PERSON] було укладено договір найму (оренди) житла квартири за адресою: [ADDRESS] , на невизначений строк. Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради від 13.10.2021 №998 «Про виключення зі списку службового житла квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова Міністерства оборони України квартири за адресою: [ADDRESS] », на підставі клопотання тимчасово виконуючого обов`язки, начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова Міністерства оборони України від 31.08.2021 року №4190, виключено зі списку службового житла квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова Міністерства оборони України однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , жилою площею 20,7 кв.м. та закріплено зазначену квартиру за [PERSON] зі складом сім`ї 1 особа. Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованої 20.03.2025 №418866468, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована за ТОВ «Бриз-Норд» на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 06.12.2005 Степанчук Н.О., приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу, Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за №5787. Із листа виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 21.02.2022 №02-13-11/460, вбачається, що [PERSON] звернувся до виконавчого комітету щодо передачі в приватну власність квартири за адресою: [ADDRESS] . Однак, йому було роз`яснено, що вказана квартира не є комунальною власністю Лозівської міської територіальної громади, тому її передача в приватну власність виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області, неможлива. Згідно довідки командира військової частини [NUMBER] , старший лейтенант [PERSON] перебуває на військовій службі в [ADDRESS] військова частина [NUMBER] з 27.07.1998 по теперішній час. Згідно витягу з Реєстру Лозівської територіальної громади сформованого 13.01.2025, [PERSON] з 07.02.2015 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту права особи, як «визнання права». Відповідно до ст. ст. 328, ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом; особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає, виключно, на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути, виключно, на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01.08.2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15.11.2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15.06.2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27.03.2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20), 02.05.2024 року у справі № 761/29679/18 (провадження № 61-14960-св23). Судом було встановлено, що позивач [PERSON] володіє спірною квартирою за волею власника - Міністерства оборони України, а саме 19.12.2014 року начальник квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків звернувся з листом до Лозівського міського голови в якому клопотав про затвердження рішення щодо надання житлової площі та оформлення службових ордерів на заселення житлової площі на військовослужбовців, зокрема [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на час вселення позивача до спірної квартири це майно мало власника (Міністерство оборони України) і позивач про це знав, суд доходить висновку про необґрунтованість позову, з огляду на недоведеність умов для набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки такий факт титульного володіння Міністерства оборони України виключає можливість застосування вказаної норми. Обставини на які посилається позивач, а саме: безперервне проживання в квартирі з 2015 року, оплата комунальних послуг, здійснення ремонтних робіт в спірній квартирі ніяким чином не впливають на той факт, що спірна квартира мала власника на момент, коли останній надав можливість позивачу проживати в ній, що виключає можливість визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. З огляду на викладене вище, позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, задоволенню не підлягають. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed