Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

[PERSON] (далі позивач) звернувся до Макарівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , зазначивши третьою особою Садове товариство «Мотоцикліст» про виділ в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності. В обґрунтування позову вказав, що він є власником частини земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,12 га, з цільовим призначенням для колективного садівництва, кадастровий номер земельної ділянки: 3222780200:05:009:0502. Право власності підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 04.07.2006 року та від 24.01.2024 року. Власником іншої частини земельної ділянки є [PERSON] , яка є його рідною сестрою. Також позивачем зазначено, що технічна можливість поділу земельної ділянки в натурі з виділенням співвласникам часток в натурі наявна, бо земельна ділянка прямокутної форми. Позивач вказує, що ним було відправлено на адресу відповідачки нотаріальна заява, з пропозицією переважного викупу частини вищевказаної земельної ділянки, у відповідності до вимог ст. 362 ЦК України, проте відповіді так і не було отримано. З огляду на те, що між ними не досягнуто домовленості про поділ належної на праві спільної часткової власності земельної ділянки та існує спір з приводу виділення в натурі земельної ділянки з припиненням режиму спільної часткової власності, вказані обставини слугували підставою для звернення до суду із вказаним позовом. На підставі викладеного, позивач просив суд: виділити йому в натурі частини земельної ділянки для ведення колективного садівництва, ліву її частину, тобто зі сторони точок А і Б, які позначені в плані Державного акту на право приватної власності на землю від 15 липня 1997 року, яка становить 0,6 га, від загальної площі 0,12 га, кадастровий номер 3222780200:05:009:0502, що розташована: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада, за межами с. Андріївка, Садове товариство «Мотоцикліст», належна [PERSON] на підставі Свідоцтв про право на спадщину за законом, припинивши при такому виділі право спільної часткової власності. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 10.06.2024 року (а.с.21) вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, встановлено строк для подання письмових пояснень третьою особою. Копію вказаної ухвали суду від 10.06.2024 року представник відповідачки, адвокат Бараненко Л.О., отримав у приміщенні суду 12.07.2024 року, про що свідчить підпис на супровідному листі суду (а.с.22). 16.07.2024 року, у строк та у порядку, встановленому судом, від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.39-42), в якому остання зазначила, що за позивачем не було зареєстровано належним чином право власності на вказану земельну ділянку. Крім того, вказала, що на зазначеній земельній ділянці знаходиться двоповерховий жилий будинок 5 х 5 метрів з господарськими будівлями і спорудами, який був побудований їх батьками та незареєстрований у встановленому законом порядку. З огляду на те, що вказаний будинок, при запропонованому позивачем поділі спірної земельної ділянки, залишається на його частині, і зважаючи, що вона також має право власності на вказаний будинок, просила суд відмовити у задоволенні вказаного позову. Ухвалою суду від 12.09.2024 року (а.с.83), у порядку вимог ст. 84 ЦПК України, витребувано від Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори (02091, м. Київ-91, Харківське шосе, 172) належним чином засвідчену копію спадкової справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , а також відкладено підготовче засідання на 30.10.2024 року. Витребувані докази надійшли до суду 18.11.2024 року (а.с.124-178), які приєднані до матеріалів справи. Ухвалою суду від 10.04.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.199). Ухвалою суду від 15.05.2025 року (а.с.203) визнано необґрунтованим, заявлений позивачем [PERSON] , відвід судді Макарівського районного суду Київської області Косенко А.В. в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] ; третя особа Садове товариство «Мотоцикліст», про виділ в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, припинення права спільної часткової власності, та згідно вимог ч. 1 ст.\~33, ч. 2 ст.\~40 ЦПК України, передано для визначення складу суду для вирішення питання про відвід. Ухвалою судді Макарівського районного суду Київської області Білоцької Л.В. від 28.05.2025 року (а.с.205-206), відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Макарівського районного суду Київської області Косенко А.В. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, та пояснив наступне. Він являється власником земельної ділянки та будинку, який побудував за власні кошти, проте будівництво, на даний час, не легалізовано. Будинок побудований на половині земельної ділянки, яка у його власності. Представник відповідачки, адвокат Яців О.Р., проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, зазначивши, що на спірній земельній ділянці є будинок, який не введено в експлуатацію, проте позивач не допускає відповідача до будинку. Також вказав на те, що питання щодо проведення експертизи про поділ земельної ділянки позивачем не ставилося. Згідно поданої письмової заяви представника третьої особи, адвоката Теренчука А.П., останній просив розглядати справу за відсутності їх представника, а рішення прийняти згідно чинного законодавства (а.с.28). Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується верховенством права. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Кузьменко С.І. 04.07.2006 року (реєстр. №1341), та свідоцтва про право власності на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Браславською О.Г. 24.01.2024 року (реєстр. №5-45) є власником 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1200 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер 3222780200:05:009:0502, що розташована за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада, за межами с. Андріївка. Власником іншої 1/2 частки зазначеної ділянки є [PERSON] (а.с.8-9). Як вбачається, із копії свідоцтва про зміну імені від 29.10.2009 року, [PERSON] , [INFO] , змінено прізвище із « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.7). Спадкоємцями померлої [INFO] [PERSON] , які прийняли спадщину після її смерті, є діти: [PERSON] та [PERSON] , згідно відомостей спадкової справи №433, та видані відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.126-178). Відповідно до заяви, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шустенко Л.С. 13.02.2024 року, [PERSON] довів до відома [PERSON] , що він має намір продати належну йому частку земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 3222780200:05:009:0502, що знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, Макарівська селищна рада, за межами с. Андріївка, вказавши вартість вказаної частки земельної ділянки 814 000,00 грн (а.с.10). Зазначена заява була надіслана позивачем на адресу відповідачки, проте відповіді не надходило (а.с.11-12). Згідно копії довідки, виданої головою правління СТ «Мотоцикліст» 14.07.2024 року, встановлено, що [PERSON] , являється членом СТ «Мотоцикліст» з 2006 року, має земельну ділянку за № [NUMBER] , площею 0,12 га, для ведення садівництва в СТ «Мотоцикліст», яке розташоване на території Макарівської територіальної громади Бучанського району Київської області. На вказаній земельній ділянці розташована забудова, проте інформація про право власності на вказану забудову відсутня (а.с.47). Зі змісту відзиву відповідачки вбачається, що на вказаній земельній ділянці знаходиться двоповерховий жилий будинок 5 х 5 метрів з господарськими будівлями і спорудами. Проте позивачем суду не було надано жодного документу, що підтверджував би знаходження зазначеного домоволодіння на цій ділянці, а також право власності на нього. З копії державного акта на право приватної власності на землю серії IVКВ №047548, виданого на підставі рішення 10 сесії 22 скликання Андріївської сільської Ради народних депутатів від 16.10.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1124, встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,120 га знаходиться у власності [PERSON] і розташована на території Андріївської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення садівництва. У вказаному державному акті міститься план та опис зовнішніх меж земельної ділянки [PERSON] (а.с.17). Відповідно до ст. 86 Земельного кодексу України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Суб`єктами права спільної власності на земельну ділянку можуть бути громадяни та юридичні особи, а також держава, територіальні громади. Частинами 3, 4 ст. 88 Земельного кодексу України встановлено, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин 3, 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Частиною 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України передбачено, що державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Статтею 364 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження №61-22087св19) зроблено висновок, що відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття поділ та виділ не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється. Разом з тим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При вирішенні спору суди повинні враховувати баланс інтересів власників кожного виду нерухомого майна. Такий підхід відповідає і практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) при розгляді справ щодо порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Зокрема, ЄСПЛ у своїй діяльності керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним). Але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). З матеріалів справи вбачається, що позивач просить провести виділ в натурі земельної ділянки відповідно до його частки та запропонованого ним варіанту, позначеного в плані Державного акту на право приватної власності на землю від 15 липня 1997 року. Проте, позивачем не надано доказів того, що запропонований ним варіант виділу відповідає їх часткам у праві власності на вказану земельну ділянку, здійснений із врахуванням встановленого порядку користування спірною земельною ділянкою, не порушує прав, свобод та інтересів інших співвласників та забезпечує вільне користування кожному із співвласників майном, яке знаходиться на земельній ділянці. За наведеного, підстав для задоволення позову у цій частині суд не вбачає. Позовна вимога про припинення права спільної часткової власності також не підлягає задоволенню як похідна від вирішення позовної вимоги про виділ в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed