Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором №2035742 від 17.06.2021 року у розмірі 5980,00 грн, а також судовий збір у розмірі 2422,20 грн, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2025 року справу розподілено судді Литвинюк А.В. Ухвалою суду від 04.03.2025 року відкрито провадження та призначено розгляд даної справи у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст.128-130 ЦПК України. В судове засідання, призначене на 21.07.2025 року представник позивача Пархомчук С.В. не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, проте в позовній заяві просив суд здійснювати розгляд справи без виклику сторін. Крім того, 29.04.2025 року представник позивача Пархомчук С.В. через систему «Електронний суд» звернувся з заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10500,00 грн, а також зазначив, що не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, шляхом надсилання ухвали суду та судових повісток на адресу реєстрації, що підтверджується відповіддю №1162313 з Єдиного державного демографічного реєстру від 03.03.2025 року, однак, у судове засідання, призначене на 21.07.2025 року не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Приймаючи до уваги, що судові повістки на 29.04.2025 року та на 21.07.2025 року були повернуті поштою з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою», суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідача за наявними в ній матеріалами, ухваливши заочне рішення у справі, за згодою представника позивача, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, оскільки, надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України). Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 17.06.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2035742. Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ITС товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході та/або шляхом перевірки правильності введення паролю входу до особистого кабінету. Згідно з пунктом 1.2 зазначеного договору, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту складає 2000,00 грн. Відповідно до пункту 1.3 зазначеного договору строк кредиту - 15 днів. Детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (надалі графік платежів), що є додатком №1 до договору. Графік платежів розраховується за заниженою процентною ставкою, виходячи з припущення, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4. Тип процентної ставки - фіксована. (п.1.4 договору). Відповідно до п.п.1.4.1 зазначеного договору стандартна процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується: -у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; -у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою клієнта, відповідно до п.4.1 договору; -у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.2 договору. Пунктом 2.1 зазначеного договору передбачено, що кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або на іншу платіжну картку клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту. Відповідно до пункту 3.1 зазначеного договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, включаючи періоди пролонгації/ автопролонгації, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт». Відповідно до пункту 4.1.1 зазначеного договору у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі встановлений термін клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміни дати повернення кредиту шляхом укладення додаткової угоди до договору. Разом з тим, п.4.2 зазначеного договору передбачає можливість та порядок автопролонгації строку кредиту. Так, відповідно до п.4.2.1 зазначеного договору сторони домовились, що у випадку, якщо у клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та клієнт не продовжив строк кредиту, відповідно до п.4.1.1-4.1.6 договору, то за цим договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Згідно з п.4.2.2 зазначеного договору клієнт, підписуючи цей договір, дає згоду на його автопролонгацію, тобто продовження дії договору та строку користування кредитом із закінченням строку кредиту або продовження строку кредиту ще на 15 календарних днів. Відповідно до п.4.2.5 зазначеного договору загальна кількість автопролонгацій за цим договором обмежується загальною кількістю календарних днів користування кредитом, яка не може бути більшою за 120 календарних днів, включаючи період, визначений в пункті 1.3 договору, якщо у разі наступної (чергової) автопролонгації загальна кількість днів користування кредитом буде більшою за 120, така автопролонгація не застосовується, а строк повернення кредиту та сплати нарахованих процентів є таким, що настав. Згідно з п.4.2.7 зазначеного договору у кожному випадку пролонгації/автопролонгації сума несплачених клієнтом процентів за користування кредитом, нарахованих в період строку кредиту та в період продовженого строку, є простроченою та підлягає сплаті/зарахуванню у першу чергу, а товариство має право на стягнення таких прострочених процентів, у тому числі у примусовому порядку. Договір №2035742 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 17.06.2021 року, таблицю обчислення загальної вартості кредиту для клієнта (споживача) та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит та графік платежів підписано [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора В915. Довідкою про ідентифікацію, виданою ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» підтверджуються, що [PERSON] , з яким укладено договір №2035742 від 17.06.2021 року, ідентифікований товариством. Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) здійснювалося в ІТСhttp://credit7.ua/. З довідки, виданої ТОВ «УПР» від 04.03.2024 року вбачається, що 17.06.2021 року о 08:38 год відбувся успішний переказ коштів у сумі 2000,00 грн на банківську картку № [NUMBER] згідно з договором на переказ коштів №ФК-П-19/03-01 від 12.03.2019 року, укладеним між ТОВ «УПР» та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА». 24.12.2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 02-24122001. Згідно з п.1.1. зазначеного договору факторингу на умовах, встановлених цим договором та у відповідності до гл.73 ЦК України, фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості). Пунктом 1.2 зазначеного договору факторингу визначено, що внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, фактор заміняє клієнта (первісного кредитора) у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості, та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами. Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №02-24122001 від 24.12.2021 року, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за договором №2035742 від 17.06.2021 року у розмірі 5980,00 грн., з яких: 2000,00 - грн залишок по тілу кредиту та 3980,00 грн залишок по відсотках. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію». У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Таким чином судом установлено, що посилання на обставини укладення 17.06.2021 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронній формі відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію», оскільки договір підписано [PERSON] за допомогою одноразового ідентифікатора, відправленого йому товариством. Згідно із випискою з особового рахунка, наданою позивачем, непогашена заборгованість відповідача [PERSON] за договором №2035742 від 17.06.2021 року станом на 04.12.2024 року, яка залишилася незмінною з дня відступлення прав вимоги, становить 5980,00 грн, з яких: 2000,00 грн заборгованість за тілом кредиту та 3980,00 грн заборгованість за відсотками. 10.01.2022 року позивач направив відповідачу вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором, у якій повідомив про відступлення права вимоги, зазначив інформацію про суму та порядок погашення заборгованості, проте сума заборгованості залишається несплаченою. Зі змісту ст.ст.526,530 ЦК України вбачається, що зобов`язання повинно виконуватися відповідно до умов договору у встановлені строки. Відповідно до положень ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як вбачається зі змісту ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 1 ст.512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст.515 ЦК України) може бути замінений іншою особою у випадку, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст.514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором №2035742 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 17.06.2021 року у розмірі 5980,00 грн. підлягають до задоволення як такі, що підтвердженні матеріалами справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не спростовані належними та допустимими доказами відповідачем. Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 2422,40 грн. Також, позивачем заявлено вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 10500,00 грн. Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським об`єднанням, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Таким чином, опис наданих послуг та наявні в матеріалах справи докази на підтвердження їх сплати не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Цивільний процесуальний кодекс України передбачає такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Так, представником позивача на підтвердження здійснення витрат пов`язаних з розглядом справи надано: -договір про надання правової допомоги від 29.12.2023 року, укладений між ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В., за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає доручення і бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених договором; -додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 29.12.2023 року; -акт про отримання правової допомоги від 22.04.2025 року; -платіжну інструкцію №37720 від 22.04.2025 року; -рахунок №22.04.2025-18 від 22.04.2025 року. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial