Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

10.03.2025\~року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Енерджі Груп Україна» про поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії. Позов обґрунтовано тим, що в період з 21.09.2020 року по 21.10.2020 року позивач працювала в ТОВ «Сан Енерджі Груп Україна» на посаді помічника керівника. Наказом № 3 від 21.10.2020 року звільнена з займаної посади. У вказаний період відповідач був зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок (далі - ЄСВ) за позивача. Однак відповідач не сплатив ЄСВ за позивача в розмірі 1\~100 грн. Також відповідачем як податковим агентом позивача не сплачено податок на доходи фізичних осіб у розмірі 900 грн., військовий збір у розмірі 75 грн. На підставі викладеного просить поновити її на посаді помічника керівника з дати винесення рішення по справі, зобов`язати відповідача сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 21.09.2020 року по 21.10.2020 року в розмірі 1\~037,50 грн., нарахований на заробітну плату [PERSON] , яка складає 2\~500 грн. до бюджету помісячно: за вересень 2020 року єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 275 грн., податок на доходи фізичних осіб у розмірі 225 грн., військовий збір у розмірі 18,75 грн.; за жовтень єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 275 грн., податок на доходи фізичних осіб у розмірі 225 грн., військовий збір у розмірі 18,75 грн., вказані суми перерахувати на реквізити, вказані в позові, а також зобов`язати відповідача оформити скасовуючи форму 1-ДФ на ім`я найманого працівника з метою офіційного звільнення [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву. Судом направлено на адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження, а також копію позовної заяви з додатками. 30.06.2025 року поштове відправлення повернуто до суду з довідкою поштового оператора про повернення за закінченням терміну зберігання. Ухвала суду була направлена на адресу відповідача, однак, не отримана, відповідач, який є юридичною особою, зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет у системі «Електронний суд», однак, зазначеного обов`язку не виконав. Отже, суд здійснив усі можливі заходи для повідомлення відповідача щодо розгляду справи, але через пасивну поведінку відповідача, останній не отримав ухвалу суду, відзив на позов не подав. Суд, з урахуванням викладеного, дійшов висновку про можливість розгляду справи на підставі наявних матеріалів. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Статтею 279 ЦПК України передбачено можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження як з проведенням судового засідання, так і без такого. Таким чином, положення п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в частині необхідності повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та не з`явлення відповідача в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, як критерії заочного розгляду справи, не можуть бути дотримані під час розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Водночас за змістом ч. 1 ст. 284, ч. 1 ст. 288 ЦПК України метою заочного розгляду справи є надання відповідачу права ініціювати перегляд заочного рішення суду та повернутись до розгляду справи у суді першої інстанції, якщо він з поважних причин не взяв участь у судовому розгляді справи, внаслідок чого не зміг подати докази, які мають істотне значення для її правильного вирішення. Оскільки ч. 2 ст. 281 ЦПК України прямо передбачено можливість заочного розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд вважає, що вищевказане право відповідача на ініціювання перегляду рішення суду у випадку існування поважних причин, з яким він зміг взяти участь у розгляді справи, не може ставитись в залежність від виду спрощеного провадження. Ухвалення у такому випадку рішення суду за загальними правилами призведе до безпідставного обмеження процесуальних прав відповідача, реалізація яких можлива лише під час розгляду справи судом першої інстанції (звернення з зустрічним позовом, подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності тощо), у ситуації, коли відповідач фактично не отримував інформацію про розгляд справи у суді. За таких обставин суд доходить висновку, що положення п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в частині необхідності повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання та не з`явлення відповідача в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, як критерії заочного розгляду справи, не підлягають застосуванню під час розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, оскільки їх дотримання з об`єктивних причин не залежать від волі відповідача, а тому не можуть бути підставою для обмеження його прав. Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про судовий розгляд справи та строк подання відзиву на позовну заяву, проте не подав до суду вказаний відзив, а також враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд доходить висновку про наявність підстав для проведення заочного розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. У ході розгляду справи судом встановлено, що 21.09.2020 року [PERSON] відповідно до наказу № 21 від 21.09.2020 року прийнято на роботу до ТОВ «Сан Енерджі Груп Україна» на посаду помічника директора. 21.10.2020 року згідно з наказом № 3 від 21.10.2020 року [PERSON] було звільнено з займаної посади за угодою сторін за статею 36 КЗпП України. Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору щодо [PERSON] станом на 19.12.2024 року сума нарахованого ТОВ «Сан Енерджі Груп Україна» позивачу в 4 кварталі 2020 року доходу становить 5\~000 грн., сума нарахованого податку 900 грн., сплаченого 0 грн., сума військового збору не нарахована і не сплачена. Відповідно до даних з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а саме індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] у листопаді та грудні 2020 року ТОВ «Сан Енерджі Груп Україна» сплачено за позивача страхові внески за два місяця по 1\~250 грн. за кожний. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1.\~ст. 4 ЦПК України). Розглядаючи позовну вимогу про поновлення позивача на посаді помічника керівника ТОВ «Сан Енерджі Груп Україна», суд виходив з такого. Як вбачається з копію трудової книжки позивача, її було звільнено з посади помічника керівника ТОВ «Сан Енерджі Груп Україна» на підставі за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи, що звільнення відбулося за згодою позивача та відповідача, а в позові жодним чином не обґрунтовано незаконність звільнення, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову в частині вимоги про поновлення позивача на посаді. Окрім того, ч. 2 ст. 233 КЗпП України з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Позивач звернулася з даним позовом з пропуском строку на звернення до суду в березні 2025 року, тобто майже через 5 років після звільнення, про причини пропуску строку не зазначила. Водночас суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про поновленні на роботі саме у зв`язку з необґрунтованістю позовної вимоги. Розглядаючи вимоги про зобов`язання відповідача сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період її роботи в товаристві, суд виходить з такого. Відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці. Позивач просить зобов`язати відповідача сплатити несплачений ним єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за неї за період з 21.09.2020 року по 21.10.2020 року. Проте, як вбачається з наданих позивачем даних з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідачем було сплачено єдиний внесок за два місяці у листопаді та грудні 2020 року. При цьому позивач відповідно до трудової книжки перебувала в трудових відносинах у вересні та жовтні 2020 року, у листопаді та грудні цього року не перебувала. Отже, відповідачем сплачено єдиний внесок за [PERSON] . Таким чином, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову у вказаній частині. Вирішуючи вимоги позивача про зобов`язання відповідача сплатити податки та військовий збір, а також про оформлення скасовуючої форми 1-ДФ на ім`я найманого працівника [PERSON] , суд виходить з такого. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Згідно з положеннями ст.ст. 12-13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем жодним чином не обґрунтовано і не доведено вимогу щодо зобов`язання оформлення скасовуючої форми 1-ДФ, а також не обґрунтовано яким чином відповідачем порушено її цивільне право несплатою податків і військового збору. Враховуючи викладене. у суду відсутні правові підстави для задоволення вказаних вимог [PERSON] . Отже, суд відмовляє в задоволення позову. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України суд розподіляє судові витрати сторін. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, від сплати судового збору за подання позову [PERSON] в частині поновлення на роботі звільнено законом та в іншій частині позовних вимог - ухвалою суду від 09.04.2025 року, судовий збір слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed