Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідача,\~в обґрунтування\~якого зазначив,\~що з\~01.08.2017\~працював в\~ПП "ТК-САНТАНА"\~на посадах\~товарного оператора\~та сторожа\~нафтобази.\~Наказом від\~17.12.2024\~його було\~звільнено за\~угодою сторін,\~однак повного\~розрахунку з\~ним проведено\~не було.\~Вказує,\~що заборгованість\~із заробітної\~плати виникла\~з другої\~половини вересня\~2024\~року.\~Також ним\~була направлена\~письмова вимога\~про проведення\~розрахунку,\~яка роботодавцем\~виконана не\~була,\~а тому\~просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість зі сплати заробітної плати, невиплачену грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Ухвалою Дунаєвецького\~районного суду\~Хмельницької області\~від 24.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Крім того, цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача доказів. 19.05.2025 представником відповідача ПП "ТК-САНТАНА" на виконання ухвали суду було надіслано до суду витребувані докази. 02.06.2025 до суду надійшла заява позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог, яка ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 10.06.2025 прийнята судом для подальшого розгляду справи з її врахуванням. У заяві про збільшення позовних вимог позивач [PERSON] , посилаючись на викладені у позові обставини та надані відповідачем документи, просить стягнути з ПП "ТК-САНТАНА" заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2024 року по грудень 2024 року в розмірі, яка до утримання податків становить 44640,73 грн (після утримання податків - 39008,18 грн); невиплачену грошову компенсацію за 9 днів невикористаної відпустки за 2024 рік в розмірі 3351,6 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців в розмірі 136931,58 грн, на підтвердження яких навів розрахунок. Крім того, просить стягнути моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн, яка полягає в тому, що в результаті невиплати йому заробітної плати перебував у скрутному становищі, у нього порушився звичний життєвий уклад, виникли фінансові проблеми щодо забезпечення дітей та сплати комунальних послуг, ускладнились відносини у сім`ї, оскільки довелось давати постійні пояснення близьким щодо ситуації, що склалась, крім того, відчув приниження з приводу постійного ігнорування відповідачем його законних вимог провести належний розрахунок та виплату зароблених ним коштів. Ці обставини завдали йому моральних страждань. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та у заяві про збільшення позовних вимог, вказав, що був змушений звільнитись з роботи саме через несплату роботодавцем заробітної плати, яку після звільнення обіцяли виплатити найближчими днями, однак до цього часу не сплатили, а тому йому було завдано матеріальну та моральну шкоду. Просив позов задовольнити. Представник відповідача ПП "ТК-САНТАНА" не з`явився, хоча про час, дату та місце його проведення повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву на позов та заяву про збільшення позовних вимог у визначений судом строки не скористався. Однак подав заяву про виконання ухвали суду в частині надання копії документів, витребуваних судом. За таких\~обставин,\~суд вважає,\~що неявка\~представника відповідача\~не перешкоджає\~ розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.08.2017 по 20.12.2024 працювала "ТК-САНТАНА" на посадах товарного оператора та сторожа нафтобази в с-ще Дунаївці, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Був звільнений з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивач вказує, що заборгованість із сплати йому заробітної плати виникла у відповідача з другої половини вересня 2024 року, на підтвердження чого надано виписку по картковому рахунку [PERSON] за період з 01.09.2024 по 01.04.2025. 03.02.2025 позивач направив до ПП "ТК-САНТАНА" письмову вимогу про проведення розрахунку, яка згідно з рекомендованим потовим повідомленням була отримана роботодавцем 06.02.2025, однак виконана не була. На день звільнення позивача ПП "ТК-САНТАНА" повного розрахунку з ним не провело, в результаті чого станом на 27.02.2025 утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 44640,73 грн до утримання податків та відповідно 39008,18 грн після утримання податків. Вказане підтверджується, зокрема, листом директора ПП "ТК-САНТАНА" від 15.05.2025 вих. № 5. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У силу вимог ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Так, згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника (ч. 1 ст. 47 КЗпП України). Отже, аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. За встановлених фактичних обставин справи та з урахуванням наведеного нормативного регулювання суд дійшов висновку, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував трудові обов`язки та має право на винагороду (заробітну плату). Враховуючи те, що ні в день звільнення, ні на дату ухвалення даного рішення відповідач не виплатив позивачу всі суми, що належать йому від підприємства, як це передбачено ч. 1 ст. 116 КЗпП, вимоги [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості із заробітної плати в розмірі 44640,73 грн до утримання податків та відповідно 39008,18 грн після утримання податків є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, згідно з положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до довідки директора ПП "ТК-САНТАНА" від 13.05.2025 № 5 за період роботи [PERSON] не використано 9 днів відпустки за 2024 календарний рік. Аналіз встановлених судом обставин у сукупності з наведеними нормами матеріального права дає підстави для висновку, що відповідачем порушено право позивача на отримання при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КзпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Так, абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана дана виплата. Відповідно до наданого ПП "ТК-САНТАНА" розрахунку від 17.12.204 середня зарплата [PERSON] , в день становить 372,40 грн заробітної плати. Таким чином, вимогу позивача про стягнення із відповідача компенсації за невикористану щорічну відпустку слід задовольнити та стягнути з ПП "ТК-САНТАНА" 3351,60 грн компенсації за 9 днів невикористаної відпустки (9 днів х 372,40 грн). При цьому будь-яких доказів на доведення тих обставин, що невиплата заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку сталась не з вини роботодавця, відповідачем суду не надано. Одночасно відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Перевіряючи наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач був звільнений з роботи 20.12.2024, належні йому при звільненні виплати ним не отримані, заробітна плата так і залишилась не виплаченою дотепер. Так, середній заробіток за час затримки розрахунку розраховується з 23.12.2024 (наступного робочого дня за днем звільнення) за правилами, передбаченими ст. 27 Закону України "Про оплату праці" та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 08.02.1995 № 100. У заяві про збільшення позовних вимог позивачем [PERSON] наведено обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача. Згідно з розрахунково-платіжною відомістю № Б-00000030 від 30.11.2024, наданою відповідачем, дохід [PERSON] за 14 робочих днів складає 16086,95 грн, а згідно із розрахунково-платіжної відомості № Б-00000031 від 31.12.2024 дохід за 10 робочих днів складає 10850,45 грн, а тому середньоденна заробітна плата складатиме 1122,39 грн (16086,95 + 10850,45 - 26937,4 / 24). Загальна кількість робочих днів, за які підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, згідно з наведеними позивачем розрахунками складає 122 дні (7 робочих днів у грудні 2024 року, 23 - у січні 2025 року, 20 - у лютому 2025 року, 21 - у березні 2025, 22 - у квітні 2025 року, 22 - у травні 2025 року, 7 - у червні 2025 року). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у зв`язку з невиплатою відповідачем усіх належних позивачу при звільненні сум, а також їх невиплатою на дату ухвалення рішення у даній справі, роботодавець зобов`язаний сплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.12.2024, що в межах шестимісячного строку, передбаченого ст. 117 КЗпП, в сумі 136931,58 грн (122 дні х 1122,39 грн) без вирахування податків та інших обов`язкових платежів, які слід відрахувати та сплатити під час виконання рішення суду. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України). У постановах Верховного Суду від 25.05.2022 в справі №487/6970/20, від 24.01.2024 у справі № 755/3443/21 зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи при рівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 в справі №487/6970/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 в справі №477/874/19 вказано, що абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. У постанові Верховного Суду від 17.11.2023 у справі №326/789/21 зазначено, що у постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-23цс12 зроблено висновок, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди. Встановлено, що в результаті неправомірної затримки розрахунку по заробітній платі відповідачем, [PERSON] завдано моральних страждань, які виразились порушенні його звичного життєвого укладу, втраті нормальних життєвих стосунків, оскільки позивач тривалий час залишався без належних йому грошових коштів, у зв`язку зі невиплатою заробітної плати, змушений був відшукувати кошти для забезпечення двох неповнолітніх дітей усім необхідних та сплати комунальних послуг, тобто вживати додаткових зусиль для організації свого життя, хоча мав законне право на вже зароблені власною працею кошти, а тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача спричинену моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн, що є достатнім та співмірним у даній ситуації. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір". Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду: позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення заборгованості зі сплати заробітної плати, невиплаченої грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у розмірі 184923,91 (44640,73 грн + 3351,6 грн + 136931,58 грн). Таким чином, вирішуючи питання судових витрат, оскільки позов задоволено в повному обсязі, з відповідача ПП "ТК-САНТАНА" в дохід держави слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1849,24 грн.

Outcome: approved