Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

Пустомитівським районним судом Львівської області розглядається цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», в інтересах якого діє представник Кудіна Анастасія Вячеславівна до [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитними договорами, в якій представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за Кредитним договором № 184359400 в розмірі 34 628,40 грн., з яких: 10 500,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 24 128,40 грн. - сума заборгованості за відсотками; за Договором позики № 0964282393 в розмірі 18 378,75 грн., з яких: 1 500,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 16 878,75 грн. - сума заборгованості за відсотками; за Кредитним договором № 3775003335/444232 в розмірі 9 744,00 грн., з яких: 2 100,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 644,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Всього стягнути заборгованості за договорами у загальному розмірі: 62 751,15 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позову покликається на те, що що відповідач [PERSON] належним чином не виконав грошові зобов`язання за укладеними з первісними кредиторами договорами, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, право вимоги за якою в подальшому було відступлено позивачу на підставі договорів факторингу, а саме: 30 серпня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено кредитний договір № 184359400. Право вимоги за цим договором було відступлено ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, а згодом перейшло до позивача за договором факторингу № 20102022 від 20.10.2022. Розмір заборгованості становить 34 628,40 грн, з яких 10 500,00 грн основний борг, 24 128,40 грн відсотки. 06 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та відповідачем укладено договір позики № 0964282393. Право грошової вимоги за цим договором перейшло до позивача на підставі договору факторингу № 24/11-22/2 від 24.11.2022. Загальна сума заборгованості складає 18 378,75 грн, з яких 1 500,00 грн основний борг, 16 878,75 грн відсотки. 05 липня 2021 року між ТОВ «Гоуфінгоу» та відповідачем укладено кредитний договір № 3775003335/444232. Право вимоги за цим договором відступлено позивачу на підставі договору факторингу № 19042022-Г від 19.04.2022. Сума заборгованості становить 9 744,00 грн, з яких 2 100,00 грн основний борг, 7 644,00 грн відсотки. Таким чином, позивач є належним кредитором у спірних правовідносинах та просить суд стягнути з відповідача заборгованість, що утворилась унаслідок невиконання ним зобов`язань за вищевказаними договорами. 04.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою від 14.11.2024 року постановлено здійснити перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.01.2025 року постановлено клопотання представника позивача про витребування доказів задоволити; Витребувати у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (код за ЄДРПОУ 14360570, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30), а саме: 1) інформацію щодо наявності у [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) карткового рахунку відкритого у АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (код за ЄДРПОУ 14360570, 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 30), станом на 05.07.2021 30.08.2021; 2) інформацію щодо належності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) карткового рахунку № [NUMBER] та [NUMBER] ; 3) інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] , 30.08.2021 грошових коштів у розмірі 10500.00 грн. за кредитним договором № 184359400; 4) інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] , 06.07.2021 грошових коштів у розмірі 1500.00 грн. за кредитним договором № 0964282393; 5) інформацію щодо надходження на картковий рахунок № [NUMBER] , 05.07.2021 грошових коштів у розмірі 2100.00 грн. за кредитним договором № 3775003335/444232. 14.11.2024 року на адресу суд подано відзив на позовну заяву відповідачем, який він мотивує тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення саме відповідачем електронних кредитних договорів, а також факт належного переходу до позивача права грошової вимоги за всіма заявленими зобов`язаннями, зокрема через недолучення до матеріалів справи відповідних реєстрів боржників. Крім того, відповідач зазначає на відсутність обґрунтованих і зрозумілих розрахунків заборгованості, оскільки подані розрахунки не містять відомостей про періоди нарахування відсотків, застосовані процентні ставки та порядок їх обчислення. Окремо відповідач наголошує на непомірності та явній непропорційності нарахованих відсотків, які у декілька разів перевищують суму основного боргу, що, на його думку, порушує принципи справедливості, добросовісності та розумності, а також норми Цивільного кодексу України і Закону України «Про захист прав споживачів». Посилаючись на практику Конституційного Суду України та норми законодавства про захист прав споживачів, відповідач вважає умови кредитних договорів щодо розміру процентів несправедливими та такими, що створюють істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін на шкоду споживачу, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а як альтернативу зменшити розмір відсотків до 50 % від суми основного боргу. 21.01.2025 року представником позивача подано додаткові пояснення, згідно яких позивач підтвердив факт укладення між відповідачем та первісними кредиторами трьох електронних кредитних договорів, а саме: кредитного договору № 184359400 від 30.08.2021 з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», договору позики № 0964282393 від 06.07.2021 з ТОВ «Інфінанс» та кредитного договору № 3775003335/444232 від 05.07.2021 з ТОВ «Гоуфінгоу». Позивач зазначив, що всі договори були укладені дистанційно в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом заповнення відповідачем анкетних даних у особистому кабінеті та підтвердження волевиявлення одноразовим ідентифікатором (SMS-кодом), що унеможливлює укладення договорів без активних дій самого позичальника. Також позивач пояснив відсутність у нього оригіналів первинних бухгалтерських документів тим, що він не є первісним кредитором, а кошти за договорами надавалися у безготівковій формі на банківські картки відповідача. З метою усунення зауважень, викладених у відзиві, позивачем подано додаткові докази, зокрема платіжне доручення та детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором № 184359400, які підтверджують надання коштів, порядок і розмір нарахування відсотків, а також здійснення відповідачем часткових оплат, що, на думку позивача, свідчить про визнання боргу. Крім того, позивач наголосив на дійсності переходу до нього права вимоги, посилаючись на укладені договори факторингу, витяги з реєстрів боржників та платіжні документи щодо оплати відступлення прав вимоги, які просив долучити до матеріалів справи. Позивач вказав, що подані витяги з реєстрів містять виключно дані відповідача, а інформація про інших осіб прихована з метою захисту персональних даних. З урахуванням викладеного, позивач просив суд розглянути справу за відсутності його представника та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 18.03.2025 року на адресу суду надійшла відповідь на ухвалу суду від 21.01.2025 року від АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої вбачається, що на ім?я [PERSON] в банку емітовано карти № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ) та № [NUMBER] ( [NUMBER] ). Інформація щодо надходження на карти [PERSON] : 06.07.2021 5457082270027076 Зарахування переказу на картку 1 500,00 UAH, 05.07.2021 5457082270027076 Переказ коштів. Коментар: Viplata zaima Gofingo. He підлягає оподаткуванню. ID платежу 1696825124 2 100,00 UAH, 30.08.2021 5169360010973455 Зарахування переказу на картку 10 500,00 UAH. Учасники справи в судове засідання не з`явились, однак в матеріалах справи є заяви від обох сторін про розгляд справи без участі таких. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 30.08.2021 року [PERSON] уклав з ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» договір кредитної лінії № 184359400, паспорт споживчого кредиту шляхом підписання одноразовим електронним ідентифікатором MNV72BT8, внаслідок чого отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 10 500 грн. які надіслані на його банківську карту згідно платіжного доручення від 30.08.2021 року. Строк кредитування становить 1-30 днів (з можливістю продовження строку), зі сплатою 649 відсотків річних від суми боргу та 1087,70 відсотків річних при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту. Встановлено, що кредитодавець повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 184359400 від 30.08.2021 року. З мотивів позовної заяви вбачається, що [PERSON] звернувся до ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» і уклав 30.08.2021 року кредитний договір № 184359400. З позовної зави вбачається, що 28 листопада 2018 року між ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладено договір відступлення прав вимоги № 28/1118-01, відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором, проте копія вказаного договору в якості доказу суду надана не була. 31 грудня 2020 року між ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладена Додаткова угода № 26 до вищезазначеного Договору факторингу, відповідно до якого ТзОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги, що зазначені в Реєстрах прав вимоги. Витягом з реєстру прав вимоги № 155 від 12.10.2021 року підтверджується, що ТзОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» передало право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 184359400 ТзОВ «Таліон Плюс», відповідно до якого останнє набуло право вимоги до відповідача. 20 жовтня 2022 року між ТзОВ «Таліон Плюс» і ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги № 20102022, відповідно до умов якого ТзОВ «Таліон Плюс» передає (відступає) новому кредитору ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» свої права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення до них і сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти. Сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги, які є невід`ємною частиною цього договору. Згідно витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 року до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, ТзОВ «Таліон Плюс» відступило на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до відповідача за кредитним договором № 184359400, згідно якого заборгованість [PERSON] за вищевказаним кредитним договором становить 34628,40 грн., яка складається з 10 500,00 грн. заборгованості по тілу кредиту, 24 128,00 грн. заборгованості по відсоткам. Судом встановлено, що 06.07.2021 року між ТзОВ «Інфінанс» та [PERSON] укладено договір позики № 0964282393. Договір позики підписаний шляхом підписання Акцепту оферти від 06.07.2021 року на укладення договору надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту № 0964282393 від 06.07.2021 року та отримання кредиту згідно Заявки-анкети від 06.07.2021 року. Договір підписано, одноразовим електронним ідентифікатором 6g3s3w. Згідно вказаного договору, [PERSON] надано кредит в сумі 1 500, 00 грн. зі строком користування 14 днів, строк дії договору 3 роки. Відсоткова ставка 1,75 % за один день користування кредитом, яка застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації. Річна відсоткова ставка 638,75 %, застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації. 24.11.2021 року між ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТзОВ «Інфінанс» укладено договір факторингу № 24/11-22/2, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пенею за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави вимкнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку № 1 та є невід`ємною частиною договору. Також, сторони визначили терміни, що використовуються у даному договорі, зокрема реєстр боржників це інформація, що стосується боржників, оформлена за формою, встановленою в додатку № 1 (форма реєстру боржників в паперовому вигляді) і Додатку № 4 (форма реєстру боржників в електронному вигляді) до цього договору. Відповідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 24/11-22/2 від 24.11.2021 року, ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 0964282393 у розмірі 18 378,75 грн., як складається з 1500 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 16 878,75 грн. сума заборгованості за відсотками. Судом встановлено також, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Однак як було зазначено вище, сторонами погоджено розмір процентів і порядок їх нарахування, який відповідно до розрахунків заборгованостей, складає 24 128,40 грн. та 16 878,75 грн, що в рази перевищує суму отриману відповідачем у позику у розмірі 10 500,00 грн. та 1500,00 грн. Слід звернути увагу, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «ІНФІНАНС», які викладені в декількох значних за об`ємом документах. А тому на думку суду, укладення [PERSON] договорів перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором. Отже, суд враховує, що вимоги про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Крім того, з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз.3 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013року № 7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509та ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. У рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками фізичними особами. Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20). Також, відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Відповідно до пункту 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлені позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 24 128,40 грн. та 16 878,75 грн. не є співрозмірними сумі кредитів у 10 500,00 грн. та 1500,00 грн. за договорами, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд дійшов висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаними договорами до розміру отриманих відповідачем кредитних коштів з 24 128,40 грн. до 10 500,00 грн., а також з 16 878,75 грн. до 1500,00 грн. Судом встановлено, що 05.07.2021 року [PERSON] уклав з ТзОВ «ГОУФІНГОУ» кредитний договір № 3775003335/444232, шляхом підписання такого електронним підписом R73533, а також додатку № 1 до даного договору, внаслідок чого отримав кредит на споживчі потреби у розмірі 2100 грн. строком на 14 днів, тобто до 18.07.2021 року зі сплатою 1277,5 відсотків річних від суми кредиту в розрахунку 3,5 відсотків на добу, процентна ставка фіксована. Встановлено, що кредитодавець повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором № 3775003335/444232 від 05.07.2021 року. 19 квітня 2022 року між ТзОВ «ГОУФІНГОУ» та ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір відступлення прав вимоги № 19042022-Г, відповідно до умов якого ТзОВ «ГОУФІНГОУ» передає (відступає) новому кредитору ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» свої права вимоги за кредитними договорами і договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти. Сторони погодили, що первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимоги, які є невід`ємною частиною цього договору. Згідно акту прийому-передачі Реєстру боржників за договором факторингу № 19042022-Г від 19 квітня 2022 року та Витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 19042022-Г від 19 квітня 2022 року, ТзОВ «ГОУФІНГОУ» відступило на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги до відповідача за кредитним договором № 3775003335/444232. Таким чином, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 31.08.2024 року заборгованість відповідача за кредитом № 3775003335/444232 становить 9744 грн., яка складається з 2100 грн. заборгованості по тілу кредиту, 7644 грн. заборгованості по відсоткам. Однак, суд не погоджується в повній мірі з наданим позивачем розрахунком заборгованості, виходячи з наступного. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому законодавство визначає різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), постановах Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21), від 01 вересня 2022 року у справі № 225/3427/15-ц (провадження № 61-18053св21) зазначено: «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У відповідності до п. 1.1 кредитного договору № 3775003335/444232 від 05.07.2021 року, строк позики визначено сторонами в кількості 14 днів, а саме до 18.07.2021 року. Оскільки строк кредитування за вказаним кредитним договором завершився 18.07.2021 року, у кредитодавця було відсутнє право нараховувати відсотки за користування кредитом, а тому вимоги позивача про стягнення таких відсотків, нарахованих після 18.07.2021 року, є необґрунтованими, з огляду на що такі не підлягають задоволенню. Після цих дат права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на викладене вище, з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» підлягатиме стягненню заборгованість за кредитним договором № 3775003335/444232 від 05.07.2021 року у розмірі 3 129 грн., яка складається з 2100 грн. заборгованості за тілом кредиту, 1 029 грн. заборгованості за відсотками. Під час розгляду справи також встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за наведеними кредитними договорами по якому позивач набув право вимоги від кредитора. Так, зокрема, Закон України "Про електронну комерцію" визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 цього Закону "Про електронну комерцію" визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Дані договори укладені зазначеними учасниками цивільних правовідносин, що підтверджується поданими документами, зокрема, підписання договорів позичальником [PERSON] одноразовими ідентифікаторами. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів у строки передбачені наведеними кредитними договорами, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача загальної суми заборгованості за вищезазначеними кредитними договорами. Суд вважає, що представник позивача довів належними та допустимими доказами факт укладення кредитних договорів, надання відповідачу кредиту, встановлення процентів за користування кредитом, строки повернення кредиту. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки суми боргу за кредитними договорами у загальному розмірі 27 129,00 грн. При цьому, на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача пропорційно до задоволених судом вимог у розмірі 1 309,00 грн.

Outcome: approved