Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

04 вересня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, у якій позивач просить: визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою. До розірвання шлюбу відповідач намагався забрати дитину і позивач викликала поліцію. Після розірвання шлюбу між батьками був наявний конфлікт щодо графіку побачень відповідача з сином. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва у справі № 489/5864/23 було визначено спосіб спілкування батька з дитиною, водночас на даний час між сторонами все ще наявний спір щодо місця проживання дитини, що, окрім іншого, полягає в перешкоджанні батьком (відповідачем) в реєстрації місця проживання дитини. З огляду на це, позивач звертається до суду. 09 вересня 2024 року позов прийнято до розгляду, призначено підготовче засідання, зобов`язано третю особу надати висновок щодо розв`язання спору. 10.12.2024 надійшла заява відповідача [PERSON] , в якій він зазначає, що визнає позов, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Просить звернути увагу, що фактично спір відсутній, оскільки дитина проживає з матір`ю. Заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу, оскільки спір фактично відсутній, витрати вважає завищеними. Він не перешкоджав у реєстрації дитини, але був відсутній у місті. Просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги задовольнити, відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. 18 березня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 28 травня 2025 року надійшов висновок органу опіки та піклування. 18 липня 2025 року надійшли додаткові пояснення представника позивача, в яких представник зазначає, що на сьогодні фактичне місце проживання дитини з матір`ю не оспорюється відповідачем, проте у відносинах між батьками спостерігається циклічність виникнення та припинення розбіжностей щодо виховання та утримання дитини, що створює невизначеність та перешкоджає матері планувати будь-які довгострокові дії, пов`язані з життям дитини. Відсутність судового рішення, яке б закріпило місце проживання дитини, залишає простір для майбутніх суперечок, що негативно позначиться на інтересах дитини та її психологічному стані. Саме тому позивач вважає необхідним отримати судове рішення, яке б надало правову визначеність та унеможливило подібних ситуацій у майбутньому. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позов, надала пояснення, аналогічні змісту позову, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні визнав позов, пояснив що фактично спору щодо місця проживання дитини немає, оскільки дитина проживає з матір`ю та він не заперечує проти цього. Щодо реєстрації місця проживання дитини підтвердив, що дійсно позивачка надсилала йому смс-повідомлення з цього питання, але він його побачив лише через день та не відповів їй, а через три дні він уїхав з м. Миколаєва у відрядження приблизно на місяць. В подальшому він так і не відповів на смс-повідомлення позивачки щодо реєстрації дитини, а після повернення до м. Миколаєва дізнався, що позивачка звернулась до суду з цим позовом. Просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, вважає їх завищеними. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, причин не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 18.01.2021. У шлюбі у сторін народилася дитина: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.11.2023 року у справі № 487/1174/23, яке набрало законної сили 01.01.2024, шлюб між сторонами розірвано, стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн, щомісяця, починаючи від дня подання позову до суду 02.03.2023 і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн щомісяця, починаючи з 02.03.2023 року і до досягнення [PERSON] , [INFO] трьох років. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11 квітня 2024 року визначено [PERSON] способи участі у спілкуванні та вихованні сина [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеному старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) Бабенко Є.М., у [PERSON] станом на 16.07.2024 наявна заборгованість зі сплати аліментів на дитину у сумі 8178,50 грн, зі сплати аліментів на утримання дружини - 9299,61 грн. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] належить 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.03.2011. За змістом ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Звертаючись до суду з позовом позивач зазначає, що між батьками наявний спір щодо місця проживання дитини, що, окрім іншого, полягає в перешкоджанні батьком в реєстрації місця проживання дитини. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства», яка передбачає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком є забезпечення інтересів своєї дитини. За приписами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з частинами 1, 2, 3, 9 статтею 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 20 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні. Батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Отже, за відсутності згоди батька позивач позбавлена можливості зареєструвати місце проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Вирішуючи спір між батьками про те, з ким із них залишається дитина, суд, виходить із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини та інтересів дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідач підтвердив, що дитина проживає з матір`ю та не заперечував щодо визначення місця проживання з матір`ю. Згідно з висновком органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 23.05.2025 №13697/02.02.01-22/04/14/25, дитина проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання створені належним чином, для дитини є все необхідне для проживання та розвитку. Матір дитини не чинить перешкод у спілкуванні з сином та спір між ними щодо місця проживання дитини відсутній. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю, у зв`язку з відсутністю спору. У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Посилання органу опіки та піклування на те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, враховуючи той факт, що він не заперечував проживання малолітнього сина з позивачем за місцем її проживання, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність спору характеризується тим, що між сторонами не залишається неврегульованих питань, натомість позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Враховуючи наведене, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування та, враховуючи попередню поведінку батьків, вік дитини, задля уникнення непорозумінь та забезпечення належних умов розвитку малолітнього сина, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає, що існують підстави визначити його місце проживання. На підставі матеріалів справи встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] піклується про дитину на належному рівні, забезпечує житлом, харчуванням тощо, а тому якнайкращим інтересам малолітнього сина сторін відповідатиме його проживання саме з матір`ю у звичному для нього середовищі. Отже, враховуючи наведені обставини, суд доходить висновку про можливість визначення місця проживання дитини з матір`ю (позивачем). Вирішуючи розподіл судових витрат суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Отже, оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, позивачу слід повернути з державного бюджету 50% судового збору, а саме 605,60 грн, а іншу частину судового збору - 605,60 грн стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. На підтвердження витрат відповідача на правничу допомогу представником позивача подано: договір №23-7 про надання правової допомоги від 14 лютого 2023 рок; додаткова угода №2 до Договору про надання правової допомоги №23-7 від 14.02.2023, відповідно до якого сторони погодили гонорар у сумі 6000 грн, з яких 3000,00 грн оплата день укладення договору (до подання позовної заяви) та 3000 грн після подання позовної заяви; акт наданих послуг №2 від 29 серпня 2024 року; ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Вказані докази підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу та їх розмір. Відповідач заперечує щодо стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на їх неспівмірність. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. На переконання суду, характер правової допомоги відповідає умовам договору про надання правової допомоги. Проте, у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц Велика Палата також вказала, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони. При цьому, суд звертає увагу, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved