Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

18 березня 2025 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] ,\~РНОКПП [NUMBER] ,\~зареєстрованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~на користь\~ [PERSON] ,\~РНОКПП [NUMBER] ,\~зареєстрованою за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~суму авансу\~у розмірі\~5\~000\~доларів США\~(п`ять\~тисяч доларів\~США),\~що складає\~207\~549\~(двісті\~сім тисяч\~п`ятсот сорок\~дев`ять)\~грн.\~за курсом\~НБУ станом\~на 17.03.2025\~року;\~стягнути з\~ [PERSON] ,\~РНОКПП [NUMBER] ,\~зареєстрованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~на користь\~ [PERSON] ,\~РНОКПП [NUMBER] ,\~зареєстрованою за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~суму 3%\~річних та\~інфляційних у\~розмірі 1\~084,96\~доларів США\~(тисяча\~сімдесят вісім\~доларів США\~96\~центів),\~що складає\~45\~037\~(сорок\~п`ять тисяч\~тридцять сім)\~грн.\~72\~коп.\~за курсом\~НБУ станом\~на 17.03.2025\~року;\~стягнути з\~ [PERSON] (РНОКПП\~ [NUMBER] ,\~зареєстрованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~на користь\~ [PERSON] ,\~РНОКПП [NUMBER] ,\~яка зареєстрована\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~судовий збір\~у розмірі\~3\~131,60\~(три\~тисячі сто\~тридцять одна\~гривня шістдесят\~копійок)\~гривень. В обгрунтування\~позову позивач\~зазначала,\~що [PERSON] , 26 серпня 2023 року, уклала з [PERSON] договір про намір укласти угоду. Даний Договір про намір укласти угоду від 26.08.2023 року не було нотаріально посвідчено, укладено в простий письмовій формі. Згідно умов договору сторони (позивач та відповідач) зобов`язались у майбутньому, не пізніше 07 вересня 2023 року, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна. Укладання договору купівлі-продажу сторони визначили здійснити у приватного нотаріуса Димитрової Т.П. за адресою: м. Одеса, пр-т Шевченко, 29 а. Об`єктом майбутнього договору купівлі-продажу був будинок [ADDRESS] на земельній ділянці 0,0586 га кадастровий номер 5110136900:34:006:0109. Зазначала, що до підписання Договору, з метою підтвердження зобов`язань та забезпечення його виконання, з метою реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу об`єкта та своєї платоспроможності покупець передала, а продавець отримав 192 000 (сто дев`яносто дві тисячі) гривень, що еквівалентно 5000 доларів США. Стверджує, що вказані кошти позивач передала відповідачу в якості авансу за будинок та земельну ділянку, в рахунок укладеного у майбутньому договору купівлі-продажу нерухомого майна. Зазначає, що у встановлений Договором термін сторонами не було укладено договору купівлі-продажу. Стверджує, що мала дійсні намірі укласти з відповідачем договір купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , для цього дала аванс в розмірі 5000 доларів США, шо не є стандартним авансом для такого роду угоди, а значно більше. Позивач мала намір на даній земельній ділянці здійснити реконструкцію існуючого будинку за своїм проектом, тому просила відповідача отримати погодження від сусідів щодо такого будівництва. Позивач особисто обійшла усіх сусідів відповідача і зіткнулася з сусідами з одного боку, які ставили позивачу свої умови, які практично не давали змогу позивачу реалізувати свій проект, про що повідомила відповідача. Зазначає, що відповідач запевнив, що вирішить це питання, але не зробив цього. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. Ухвалою суду 20 березня 2025 року було відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 17.04.2025 року до 12.30 год. Ухвалою суду від 04.04.2025 року заяву представника позивача [PERSON] \~ [PERSON] про\~вжиття заходів\~забезпечення позову\~по цивільній\~справі за\~позовом [PERSON] \~до [PERSON] \~ про стягнення\~коштів, задоволено. Вжито по справі заходи забезпечення позову. Накладено арешт на транспортні засоби, які зареєстровані за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ): [NUMBER] , рік випуску 1989, № куз. [NUMBER] ; BMW 318 1800, рік випуску 1986, № куз. [NUMBER] ; BMW 3201 1991, рік випуску 1997, № куз. [NUMBER] . У судовому засіданні, призначеному на 17.04.2025 року, представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав Відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити. У Відзиві, зокрема, зазначав, що позовна заява містить викривлені відомості щодо обставин укладення договору про наміри і завдаток, а також поведінку сторін після його укладення. З твердженням позивача, що Договір від 26.08.2023 року містить ознаки авансу, сторона відповідача категорично не згодна. Вважає, що посилання позивача на ту обставину, що вона передала кошти відповідачу у рахунок майбутніх платежів за житловий будинок та земельну ділянку спростовує її аргументи щодо нікчемності Договору і підтверджує її волю на укладення Договору. Зазначає, що такі дії позивача відповідають платіжній та доказовій функцій завдатку. Вважає, що з вини позивача сторони не уклали основний договір, а тому позивач втратила право вимагати повернення коштів, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є завдатком, не підлягає поверненню особі, яка їх сплатила на підставі п. 7.4 укладеного між сторонами Договору. Протокольною ухвалою суду від 17.04.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження відмовлено та відкладено судове засідання для виклику свідків до 22.05.2025 року до 14.00 год. У зв`язку з неявкою відповідача судове засідання, призначене на 22.05.2025 року було відкладено до 19.06.2025 року до 14.00 год. 19.06.2025 року до канцелярії суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшли Додаткові письмові пояснення. Судове засідання, призначене на 19.06.2025 року було відкладено для виклику свідків до 29.07.2025 року до 12.15 год. 28.07.2025 року до канцелярії суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшли Додаткові письмові пояснення. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому\~засіданні,\~призначеному на\~29.07.2025\~року,\~позивач \~ [PERSON] та\~її представник\~ [PERSON] позовну заяву підтримали та просили її задовольнити. Представника відповідача відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. У судовому засіданні була допитана в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовну заяву слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 26 серпня 2023 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір про намір укласти угоду. Згідно п. 6.1 Договору сторони зобов`язались у майбутньому, не пізніше 07 вересня 2023 року, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна у приватного нотаріуса Димитрової Т.А. за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29 а. Відповідно до п. 1.2 Договору об`єктом майбутнього договору купівлі-продажу був будинок [ADDRESS] на земельній ділянці 0,0586 га кадастровий номер 5110136900:34:006:0109. Згідно п. 7.1 Договору до підписання цього Договору в підтвердження зобов`язань та в забезпечення його виконання, з метою реалізації своїх намірів по купівлі-продажу об`єкта та своєї платоспроможності покупець передав, а продавець отримав 192 000 (сто дев`яносто дві тисячі) гривен, що еквівалентно 5000 доларів США за комерційним курсом у момент укладення цього договору. Даний факт підтверджується розпискою відповідача у Договорі після розділу 11 Договору, де він зазначив отримав: 5000 $ та поставив особистий підпис. У встановлений Договором термін сторонами не було укладено договору купівлі- продажу. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 2, 4 ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч.1-3 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст.627 ЦК України при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно до ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Не зважаючи на те, що предметом Договору про наміри купівлі-продажу був саме будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в пункті 10.1 вказаного Договору було передбачено, що перед нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу будинок буде виключено з реєстру майнових прав. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Договору купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем грошова сума за п. 7.1 є авансом, який підлягав поверненню, а не завдатком, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Оскільки укладання Договору від 26 серпня 2023 року між сторонами було обумовлено наявністю у сторін наміру щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно ч.1 ст. 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то і Договір про наміри від 26.08.2023 року повинен був укладений нотаріально. Частинами 3 та 4 ст. 635 ЦК України предбачено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Таким чином, Договір про наміри від 26.08.2023 року не є попереднім та не породжує юридичних наслідків. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеними Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18), у постанові від 17 червня 2021 року по справі № 711/5065/15, провадження № 61-18537св19. Положення частини другої\~статті 570 ЦК України\~встановлюють презумпцію авансу, оскільки, на відміну від завдатку, аванс є лише способом платежу, оскільки він не виконує забезпечувальної функції за нормами частини першої\~статті 546 ЦК України, а виконує функцію попередньої оплати. Аванс це визначена грошова сума (попередній платіж) або цінності, які покупець чи замовник передають продавцю чи виконавцю робіт у рахунок майбутніх платежів за передане майно, виконану роботу чи надані послуги (яка включається до загальної ціни товару). Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов`язання. Тому, незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов`язання, той, хто отримав аванс, повинен його повернути. На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2025 року у справі № 713/3486/23, провадження № 61-16373св24. У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) Велика Палата Верховного Суду також зазначила про те, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося. Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.06.2025 року по цивільній справі № 766/8718/23. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму авансу у розмірі 5 000 доларів США підлягають задоволенню. Оскільки предметом спору є вимоги про стягнення грошових коштів, а нарахування трьох процентів річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, обґрунтованими є вимоги про стягнення 3% річних, у зв`язку з неповерненням авансу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що у частині визначення трьох процентів річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6- 49цс12. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Для розрахунку 3% річних застосується період з 07.09.2023 року (дата коли повинен був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна зазначений у п.1.2 Договору) до 17.03.2025 року (дата підписання позовної заяви). Сума боргу складає 5000 доларів США. З 07.09.2023 року по 17.03.2025 рік минуло 558 днів. Таким чином,\~розмір штрафних\~санкцій \~3%\~річних складає:\~5000\~х 3%\~х 558\~:\~365 = 229,32 доларів США, що еквівалентно станом на 17.03.2025р. по курсу НБУ (1 долар США = 41,5098 грн.) 9 520 (дев ять тисяч п ятсот двадцять) грн. 27 коп. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат, суд зазначає наступне. За змістом статті 1\~Закону «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже,\~індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України\~- гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625\~ЦК\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625\~ЦК\~інфляційні втрати\~стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таким чином, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 855,64 доларів США задоволенню не підлягають. Статтею 13 ЦПК України\~визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно\~\~з пунктами 2, 8 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення по цивільній справі», рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), Постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 року №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц. Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах вказаної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у сумі 2526,64 гривень. Позовні вимоги в цій частині задоволено на 85,94%. Таким чином,\~з відповідача\~ [PERSON] на користь\~ [PERSON] слід стягнути сплачений при поданні позову судовий збір у розмірі 2171,39 гривень. Крім того, позивачем було сплачено судовий збір за подання заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом. Тому з відповідача слід також стягнути судовий збір у сумі 605,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial