Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

У жовтні 2023р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: АТ«Універсал Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила суд: - зняти арешт з усього майна позивачки, який був накладений Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби у м. Києві постановою про накладення арешту на все майно боржника від 03 грудня 2018р., винесену в межах виконавчого провадження № [NUMBER], а саме на рахунок № [NUMBER] , в АТ «КБ «Приватбанк», код МФО 305299, рахунок для отримувача [NUMBER]. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що в межах виконавчого провадження № [NUMBER], з примусового виконання виконавчого листа № 761/27804/14-ц, який було видано 04 липня 2015р. Шевченківським районним судом м. Києва, було накладено арешт на все її майно. В досудовому порядку, позивачка зверталася до відповідача Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про скасування арешту, у зв`язку з погашенням боргу за кредитним договором, проте їй було відмовлено. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, а арешт на майно позивачки було накладено в інтересах стягувача (кредитора) АТ «Універсал Банк», який змінився на ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», в межах виконавчого провадження, яке перебувало в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), то з метою захисту своїх прав, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити, і не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідачі, про час та місце розгляду справи, були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили, у встановлений судом строк, відзиви на позов подані не були. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 280, 282 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 грудня 2014р. по цивільній справі № 761/27804/14-ц (провадження № 2/761/7708/2014), позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , ТОВ «Фаворит Стиль» про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено; стягнуто солідарно з [PERSON] , ТОВ «Фаворит Стиль» на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № BL1007 від 13 грудня 2007р. в сумі 8546,83 дол. США, що за офіційним курсом складає 68314,81 грн., судового збору 683,15 грн. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 лютого 2015р., апеляційну скаргу представника [PERSON] - задоволено частково; рішення суду першої інстанції, в частині солідарного стягнення з [PERSON] , та ТОВ «Фаворит Стиль» на користь ПАТ «Універсал Банк» судового збору в розмірі 683,15 змінено, в наступній редакції: стягнути з [PERSON] , та ТОВ «Фаворит Стиль» на користь ПАТ «Універсал Банк» судовий збір в розмірі по 341,57 грн. з кожного; в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. 04 липня 2015р. Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 761/2780/14-ц про стягнення з [PERSON] , та ТОВ «Фаворит Стиль» на користь ПАТ «Універсал Банк» суми заборгованості у розмірі 68314,81 грн., який було пред`явлено до примусового виконання до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (виконавче провадження № [NUMBER]). В межах зазначеного виконавчого провадження 03 грудня 2018р. державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника в розмірі 75772,02 грн. 11 грудня 2020р. державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника майна та грошових коштів для задоволення вимог виконавчого документу. Як встановлено судом, 14 березня 2017р. між АТ «Універсал Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № UB-OP/17-018, відповідно до якого первісний кредитор (АТ «Універсал Банк») відступив ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» право вимоги до відповідачки за кредитним договором № BL1007 від 13 грудня 2007р. Згідно з відповіддю на адвокатський запит - представника позивачки, відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» повідомила, що за відомостями кредитора рахується сума заборгованості за кредитним договором № BL1007 від 13 грудня 2007р. - 207265,78 грн. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що відповідачами: первісним кредитором (АТ «Універсал Банк»), теперішнім кредитором (ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»), як і Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) порушуються її права, як власника майна, оскільки по теперішній час є чинною постанова державного виконавця про арешт коштів боржника від 03 грудня 2018р., не дивлячись на те, що сума заборгованості за кредитним договором № BL1007 від 13 грудня 2007р. - відсутня. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення Європейський суд з прав людини від 19 лютого 2009р. у справі «Христов проти України» зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ЦПК України учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 07 жовтня 2020р. у справі № 705/3876/18, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У п. 40 постанови від 17 квітня 2018р. у справі № 523/9076/16 Велика Палата Верховного Суду прийшла до правового висновку, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду належні і допустимі докази, та судом не встановлено, що відповідачами АТ «Універсал Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», були порушені права позивачки, враховуючи те, що вони не є суб`єктами, якими було винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника від 03 грудня 2018р., винесену в межах виконавчого провадження № [NUMBER]. В судовому засіданні представник позивачки не міг пояснити суду, якими належними і допустимими доказами підтверджується факт відсутності (належного виконання) зобов`язань позивачкою за кредитним договором № BL1007 від 13 грудня 2007р. При цьому судом критично оцінюються твердження сторони позивача, що відсутність заборгованості за кредитним договором, в розумінні положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, було встановлено рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019р. по цивільній справі № 760/4759/19, враховуючи, що предметом позову було визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до положень ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»). Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021р. у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи правові позиції Верховного Суду, висловлені в постанові від 18 травня 2022р. по справі № 642/4263/21, судом вставнолено, що позивачка [PERSON] була боржником у виконавчому провадженні № [NUMBER], суд приходить до висновку, що [PERSON] не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, при цьому суд вважає, що відповідачі АТ «Універсал Банк», ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» є неналежними відповідачами, оскільки не порушували права позивачки в межах виконавчого провадження № [NUMBER], а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed