Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

04.09.2023 позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про споживчий кредит №1585686 від 10.06.2021 року. 18.09.2023 ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Цимбал І.К. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до [PERSON] , про стягнення заборгованості - передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. 16.11.2023, на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовна заява передана в провадження судді Арапіної Н.Є. 20.11.2023 ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. відкрито провадження у справі за даним, справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 08.12.2023 (вх.№62948) до суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача [PERSON] - адвокатом Гончаровим М.С. 11.12.2023 до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Гончарова М.С. про прийняття зустрічної позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання договору споживчого кредиту недійсним. 11.12.2023 ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про прийняття зустрічного позову. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання договору про надання банківських послуг недійсним, застосування наслідків недійсності правочину - повернуто заявнику. 19.02.2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу представника [PERSON] адвоката Гончарова Михайла Сергійовича задоволено, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 05.03.2024 ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання договору споживчого кредиту недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, об`єднавши їх в одне провадження. Вирішено питання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання по справі на 24 квітня 2024 року о 12 годині 15 хвилин. Зобов`язано відповідача [PERSON] надіслати копію зустрічної позовної заяви та доданих до неї документів позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та надати докази направлення суду. Копію ухвали направлено учасникам справи, відповідачу за зустрічним позовом разом із копією ухвали направити копію зустрічної позовної заяви з додатками. Протокольною ухвалою суду від 24 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 01 жовтня 2024 року визнано явку представника позивача обов`язковою у зв`язку з необхідністю з`ясування обставин щодо укладання кредитного договору та перерахунку коштів. 24.10.2024 ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду. Відтак, судовий розгляд здійснюється лише в межах зустрічних позовних вимог. Зустрічний позов обґрунтований тим, що після детального аналізу поданого ТОВ «ВЕЛЛФІН» позову та доданих до нього документів [PERSON] як Позивач за зустрічним позовом вважає власні права як споживача порушеними, а Договір про споживчий кредит за №1585686 від 10.06.2021, Сторонами яких є ТОВ «ВЕЛЛФІН» та « [PERSON] », недійсним з наступних підстав. За текстом первинного позову від 31.08.2023 ТОВ «ВЕЛЛФІН» неодноразово згадує прізвище, ім`я та по батькові як « [PERSON] ». Поряд з цим, до позову долучається копія начебто укладеного Договору про споживчий кредит за №1585686 від 10.06.2021, згідно з яким ТОВ «ВЕЛЛФІН» позичило « [PERSON] » 6500 грн терміном на 30 днів, тобто до 10.07.2021. Пунктом 1.5 Договору визначено порядок та нарахування відсотків за несвоєчасне повернення кредиту. Ознайомлення з цим Договором засвідчило, що однією Стороною є ТОВ «ВЕЛЛФІН» (Позикодавець за умовами Договору). А іншою стороною: фізична особа « [PERSON] », ці її дані чомусь викладено російською мовою, інші - українською. Хоча дані про РНОКПП « [PERSON] » є подібними до аналогічних даних [PERSON] . В Розділі 8 Договору «Реквізити та підписи Сторін» персональні дані [PERSON] взагалі вказуються у змішаній мовній формі - і російською, і українською. Виникає питання - чи могла [PERSON] , добре знаючи, яким чином правильно мають записуватися її персональні дані, погодитися на начебто укладання Договору, додатків до нього, навіть підписуючи це не особистим підписом, а електронним ідентифікатором? За даними начебто укладеного Договору про споживчий кредит за №1585686 від 10.06.2021 [PERSON] як Позичальник підписала Договір одноразовим електронним ідентифікатором, що відрізняється за поняттям від «електронного кваліфікованого підпису». [PERSON] не отримувала жодних повідомлень, в тому числі на електронну пошту, які б складали одноразовий ідентифікатор. Згідно з отриманим 05.12.2023 листом від Державного підприємства «ДІЯ» громадянка України [PERSON] , якій видано РНОКПП [NUMBER] , дійсно мала кваліфікований електронний підпис, проте термін його дії сплинув ще у квітні 2018 року (цим підписом вона користувалася як фізична особа-підприємець). Що стосується кваліфікованих сертифікатів електронного підпису «Дія.Підпис», то вони оформлювалися надалі 02 вересня 2021 року та 19 травня поточного року. Тобто, ці перераховані електронні підписи не могли об`єктивно використовуватися [PERSON] саме у червні 2021 року, бо на той час вони або втратили свою чинність, або взагалі ще не були оформленими. Державне підприємство «ДІЯ» також зауважило у листі від 05.12.2023, що не володіє жодною інформацією про начебто оформлення [PERSON] електронного підпису з реквізитами «fu1916». На підтвердження того, що [PERSON] грошові кошти у червні 2021 року не отримувала, до зустрічного позову долучаються скріншоти з особистого її кабінету як клієнта АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Це відомості про актуальні банківські рахунки, якими користувалася [PERSON] у травні-червні 2021 року. А тому здійснення операції по зарахуванню грошових коштів через платіжну систему «Platon», про яку згадує Позивач у позові, є неможливим, оскільки в [PERSON] не було відкритого банківського рахунку з подібними реквізитами. Отже, представник відповідачки (позивачки за зустрічним позовом) [PERSON] - адвокат Гончаров М.С. просив визнати Договір споживчого кредиту №1585686 від 10.06.2021, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (код ЄДРПОУ 39952398) «ВЕЛЛФІН», - недійсним. 23.04.2024 року через систему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» надійшла заява про розгляд справи без участі. Просили розгляд справи № 753/15498/23 за зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін про визнання договору споживчого кредиту недійсним, що подана в межах розгляду цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, проводити без участі та присутності сторони позивача. Свої позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд задовольнити їх. Проти заочного розгляду справи не заперечують. 22.01.2025 у судовому засіданні перед судовими дебатами оголошено перерву до 15.04.2025 до 11:30 год. 18.03.2025 керівником апарату Дніпровського районного суду міста Києва О.С.Коровичем винесено розпорядження №91 «Щодо проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ», відповідно до п.п. 2.3.50 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду. 18.03.2025, на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2025, цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про споживчий кредит та за зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання договору споживчого кредиту недійсним, передана в провадження судді Коваленко І.В. 21.03.2025 ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Коваленко І.В прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про споживчий кредит та за зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання договору споживчого кредиту недійсним. Призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач - він же відповідач за зустрічним позовом, будучи викликаним в судове засідання і належним чином повідомленим, повторно не забезпечив участі свого представника в судовому засіданні. Про причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник відповідача - позивача за зустрічним позовом вимоги та доводи зустрічного позову підтримав, просив його задовольнити, з мотивів у ньому наведених та стягнути судові витрати з відповідача за зустрічним позовом. Заслухавши пояснення учасника процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що 10.06.2021 року між [PERSON] (позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (позикодавець) в електронній формі було укладено договір позики № 1585686, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в позику в сумі 6500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, які обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах: 1,8% від суми позики, але не менше 50 грн за перший день користування позикою, 1,8% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики. Строк позики складав 30 днів, позика мала бути повернута до 10.07.2021 року. Таким чином, на дату погашення 10.07.2021 року сукупна вартість позики склала 6500 грн. Суд вважає, що договір, який є предметом спору, за своїм видом є саме договором позики, оскільки це прямо вбачається із наявних в матеріалах справи документальних доказів. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Тобто з огляду на те, що у спірних правовідносинах позикодавцем є юридична особа, оспорюваний договір позики № 1585686 від 10.06.2021 року повинен був бути укладений у письмовій формі. На момент виникнення спірних правовідносин порядок отримання та надання позики регламентувалось Правилами надання грошових коштів у вигляді позики Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», затверджених наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» №60 від 30.12.2020 року, які розміщуються на офіційному веб-сайті Позивача (далі - Правила). Відповідно до п.6.8 Правил, заявник підписує, а також підтверджує ознайомлення та згоду з усіма істотними умовами договору позики з моменту підтвердження електронним підписом одноразовим ідентифікатором у особистому кабінеті, доступ до якого здійснено з використанням унікального логіну та унікального пароля особистого кабінету. Відповідно до п.2 Правил, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор є особистим ключем заявника/позичальника для формування електронного підпису. Одноразовий ідентифікатор доступний тільки заявнику/позичальнику, вводиться останнім після ознайомлення з усіма умовами договору позики та за домовленістю сторін договору позики і правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису. Згідно з ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити підписи сторін. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до пунктів 6 та 12 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. В той же час, п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний підпис одноразовим цифровим ідентифікатором має складатись саме з алфавітно-цифрової послідовності, тобто містити, як алфавітні, так і цифрові значення. Натомість електронний підпис одноразовим ідентифікатором у спірному договорі позики у вигляді алфавітної послідовності не відповідає вказаним вимогам та свідчить про відсутність підпису, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Оскільки спірний договір не є підписаний позичальником у порядку, визначеному чинним законодавством, то такий договір, в силу вимог ч. 2 ст.207 ЦК України не може вважатись таким, що вчинений у письмовій формі. Таким чином, недоліки ІТС позикодавця в частині недотримання вимог до накладення на електронний документ підпису, визначеного ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», призвели до порушення визначеного Законом України «Про електронну комерцію» порядку вчинення електронних правочинів із застосування інформаційно-телекомунікаційних систем. Відтак, надання позичальником кошів у позику на умовах фінансового кредиту за спірним договором за допомогою ІТС свідчить про фактичне надання фінансової послуги не на підставі договору, що призвело до порушення вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якої фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема відповідно до п.4 ч.1 цієї статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3). З огляду на викладене в сукупності, в силу укладення сторонами оспорюваного договору позики без дотримання законних вимог щодо його письмової форми, вказаний договір на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, а отже, зустрічний позов в цій частині - задоволенню. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У відповідності до ч.2 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, суд приймає доводи відповідача, викладені у зустрічному позові, що воля [PERSON] як суб`єкта правочину на момент укладення договору позики №1585686 від 10.06.2021 року була відсутня, а тому договір позики №1585686 від 10.06.2021 року є недійсним з моменту його укладення. Пред`являючи зустрічний позов, [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У своїй постанові Верховний суд від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, зауважив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із надання правової допомоги, оформленні у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, чеки, посвідчення про відрядження). Зазначенні витрати мають бути документально підтвердженні та доведенні. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн представник позивача до заяви про розподіл судових витрат на правничу допомогу додав наступні письмові докази: - копія договору про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року; - копія ордеру серії АХ № 1159451, виданий 23.11.2023 року на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Гончаровим Михайлом Сергійовичем; - копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2527 Гончарова Михайла Сергійовича, виданого 15.06.2012 року; - копія попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які відповідач поніс або очікує понести у зв`язку із розглядом справи; - копія інформаційного повідомлення про зарахування коштів №157328057 від 23.11.2023 року. Як убачається з договору про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року, між Адвокатом Гончаровим Михайло Сергійовичем та [PERSON] укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 22 листопада 2023 року. Відповідно до пункту 4.1 договору, розмір витрат на підготовку до справи та гонорару адвоката, інші витрати та порядок їх оплати, в тому числі за вивчення справи, за тривалість, за результат, погодинна оплата роботи адвоката, витрати по відрядженню, витрати по оплаті роботи спеціаліста, тощо, регулюються окремою додатковою угодою. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокатом було надано попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, а саме: Первинна консультація з метою проведення аналізу існуючої ситуації та фактичних обставин справи; Визначення судової перспективи позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН»; Аналіз та добірка актуальної судової практики з аналогічних справ; Підготовка та подача адвокатського запиту до ДП «ДІЯ» з метою отримання додаткової інформації; Підготовка та подача до Дніпровського районного суду Києва відзиву на позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» про стягнення заборгованості за кредитним договором; Підготовка та подача до Дніпровського районного суду Києва зустрічного позову до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» в межах справи №753/15498/23 про визнання Договору про споживчий кредит за №1585686 від 10.06.2021 недійсним. Загальна сума понесених відповідачем витрат: 10 500 грн. Крім того, надано інформаційне повідомлення про зарахування коштів №157328057 від 23.11.2023 р., відповідно до якої [PERSON] сплачено за надання правничої допомоги згідно з Договором від 22.11.2023 - 10 500 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява №19336/04). У рішенні ЄСПЛ у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Щодо зазначення позивачем суми стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу, суд враховує, зокрема складність справи та час, який затрачено на фактичне надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг. Суд вважає, що сума на відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 10 500,00 грн є розумною та не завищеною. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, що становить суму в розмірі 10 500,00 гривень, що відповідає принципу розумності та реальності розміру витрат на правничу допомогу.

Outcome: approved