Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

07 квітня 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути з неї заборгованість за кредитним договором № 1502029 від 26 січня 2021 року у розмірі 26240 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 8000 гривень; заборгованості за процентами в розмірі 18240 гривень (а. с. 1-6). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 26 січня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1502029 про надання коштів на умовах споживчого кредиту який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Відповідно до умов договору, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 8000 гривень; дата надання кредиту: 26 січня 2021 року; строк кредиту: 30 днів; цільове призначення - на споживчі потреби; стандартна процентна ставка - 1,90 % в день. Кредит надається товариством, в межах дії договору про надання коштів шляхом кредитування у безготівковій формі та перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки клієнта. 24 грудня 2021 року між ТОВ ЛІНЕУРА Україна» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-24122001 відповідно до умов якого ТОВ «ЛІНЕУРА Україна» відступило ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 24 грудня 2021 року до договору факторингу №02-24122001 ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до відповідачки. Позивачем на адресу відповідачки була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 1502029 від 26 січня 2021 року, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога була залишена відповідачкою без виконання. Станом на 13 січня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 26240 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 8000 гривень; заборгованості за процентами в розмірі 18240 гривень, яку позивач прохає стягнути з відповідачки разом із судовим збором у сумі 2422 гривні 40 копійок. Ухвалою суду від 10 квітня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 42), копія якої надіслана учасникам справи 10 квітня 2025 року (а. с. 43). 17 квітня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачки - адвоката Підодвірного Т.І. (а. с. 45-50 та на звороті), в якому зазначає, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. В той же час, у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка нібито укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи яка нібито проходила ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник, при укладанні договору. Не надає доказів відправлення одноразового ідентифікатора Відповідачеві. Не надає доказів того, що саме Відповідач використала нібито відправлений ідентифікатор для нібито укладення кредитного договору. Крім того, позивачем не доведено укладення спірного кредитного договору, як і не доведено нібито отримання Відповідачем кредитних коштів. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Наданий позивачем лист від ТОВ «Універсальні платіжні рішення» не може бути належним та допустимим доказом отримання відповідачем коштів, а за відсутності доказів отримання відповідачем коштів, позовна заява не підлягає задоволенню. Позивачем не надано доказів, що Відповідач володіє/використовує картку із номером [NUMBER] . Матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу, реквізити якого неповно зазначені у тексті договору, саме відповідачці. Позивачем також не надано до позовної заяви і доказів існування будь-яких правовідносин між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яке здійснило переказ коштів на рахунок, який за твердженням позивача належить відповідачці. Щодо «виписки по рахунку», звертає увагу, що таку виписку було сформовано представником позивача самостійно, як зацікавленою особою, і відповідно, останній, міг зазначити в цьому «реєстрі» будь яку інформацію на власний розсуд. Вказує, що позивач, разом із позовною заявою, направив до суду витяг із реєстру боржників, який виготовлений самим позивачем, як зацікавленою особою. Зазначений витяг не містять підписів сторін, що уклали договір факторингу, а містить підпис лише представника позивача, який є зацікавленою особою та може у витязі зазначити будь-яку інформацію на власний розсуд. Також, зазначає, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Прохає відмовити у задоволені позову в повному обсязі. 23 квітня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача - Пархомчука С.В. (а. с. 55-62), в якому зазначено, що відповідно до умов кредитного договору, невід`ємною частиною договору є «Правила надання грошових коштів у позику. Уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті первісного кредитора та є в загальному доступі. Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Тому кредитний договір, який укладений між сторонами в електронній формі має силу договорів, які укладені в письмовій формі та підписані сторонами. Клієнту надається повний доступ для ознайомлення із «індивідуальною» частиною договору на сайті кредитодавця і знову пропонується підтвердити свій намір щодо отримання кредиту шляхом проставляння відповідної позначки у спеціально відведеному полі. Ця позначка являє собою дані в електронній формі, які додаються до інших електронних даних «індивідуальної» частини договору та призначені для ідентифікації підписувача цих даних і по своїй суті є електронним підписом у розумінні Закону України «Про електронний цифровий підпис». Таким чином, договір правомірно укладається шляхом приєднання клієнта до договору, який наданий йому для ознайомлення в електронному вигляді на офіційному веб-сайті (веб-сторінці) кредитодавця з урахуванням особливостей визначених індивідуальною частиною. У відповідності до умов укладеного договору, його підписання здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надісланий на номер мобільного телефону вказаний позичальником при укладанні кредитного договору. Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до Правил є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачкою на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачкою та первісним кредитором не було б укладено. Звертають увагу суду на те, що ідентифікація позичальника здійснюється через банка-емітента, яким видано картку. Отже, доступ до виписок по картці, на яку перераховано кредитні кошти, має банк-емітент та відповідачка - [PERSON] .. Однак відповідачкою не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорах, або доказів того, що вказані карткові рахунки йому не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідачка не позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки або на іншу платіжну картку клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту. Позичальник самостійно вводить у відповідну інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора реквізити банківської картки, на яку бажає отримати кредитні кошти. Таким чином, [PERSON] , укладаючи кредитний договір, реалізувала своє суб`єктивне право, визначивши кредитний рахунок, на який відповідно до умов договору було зараховано кредитні кошти. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 806/1033/17, наголошено, що неістотні недоліки в оформленні первинних документів не є такими, що нівелюють правове значення первинного документа та реальність господарської операції. Щодо переходу права вимоги, вказує, що якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього, а витяг зі службового документа виготовляється, якщо немає необхідності виготовляти копію. Таким чином, представником позивача до позовної заяви, було долучено належним чином засвідчений витяг з реєстру боржників до договору факторингу. Щодо нарахованих відсотків, зазначає, що відповідно п. 1.4.1. кредитного договору діє стандартна процента ставка - 1,90% в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою Клієнта, відповідно до п.4.1 Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.2 Договору. Позичальник погодився на умови визначені Договором щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження Відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим. Тому, прохає відзив на позовну заяву відповідачки залишити без розгляду та задоволення, а позовну заяву позивача задовольнити у повному обсязі. 12 травня 2025 року на адресу суду надійшла заява про стягнення понесених судових витрат від представника позивача - Пархомчука С.В., в якій прохає стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10500 гривень (а. с. 70-72). Станом на дату розгляду справи відповідачкою заперечення на відповідь на відзив не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 26 січня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено Договір № 1502029 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» надає [PERSON] кредит на умовах строковості, зворотності, платності у розмірі 8000 гривень на споживчі (особисті) потреби, строком на 30 днів, а остання зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Тип процентної ставки - фіксована, стандартна процентна ставка 1,90 % в день, та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.3 цього Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою Клієнта, відповідно до п.4.1 Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася автопролонгація, відповідно до п.4.2 Договору. Знижена процентна ставка 0,57% в день (а. с. 10-14 та на звороті). Відповідно до вимог п. 1.1 даного Договору, укладення цього Договору здійснюється Сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході Клієнта в Особистий кабінет, шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. При цьому Клієнт самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до Веб-сайту/ІТС Товариства. Згідно з п.п. 1.5.-1.6.2 вказаного Договору, Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою 693,50% річних; за зниженою ставкою 208,05% річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору складає: за стандартною ставкою 12 560,00 грн; за зниженою ставкою 9368 гривень. У пункті 2.1 Договору закріплено, що Кредит надається Товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або на іншу платіжну картку Клієнта, реквізити якої надані Клієнтом Товариству з метою отримання кредиту. Відповідно до пункту 2.4 цього Договору, кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) за на користь клієнта. Так, судом встановлено, що 26 січня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] було укладено Договір № № 1502029 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Сторонами було погоджено та підписано Графік платежів, що є додатком № 1 до Договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1502029, в якому датою повернення кредиту зазначено 25 лютого 2021 року та сума кредиту яка підлягає сплаті (а. с. 15). Крім того, з відповідачкою було погоджено та підписано Паспорт споживчого кредиту, у якому міститься інформація обов`язкова для ознайомлення позичальником (а. с. 8-9). 26 січня 2021 року відповідачці на номер телефону [NUMBER] було направлено одноразовий ідентифікатор X569 (а. с. 19), яким вона скористалася, ввела та підписала Договір № 1502029 разом із Графіком платежів від 26 січня 2021 року (а. с. 14 на звороті, 15). ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці 26 січня 2021 року грошові кошти в розмірі 8000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника (а. с. 27). Відповідачка отримала у кредит обумовлені договором грошові кошти, скористалася наданими кредитними коштами, проте зобов`язання належним чином за вищезазначеним договором не виконала, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором № 1502029 від 26 січня 2021 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту, станом на 23 грудня 2021 року за відповідачкою рухається заборгованість у розмірі 26240 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 8000 гривень; заборгованості за процентами в розмірі 18240 гривень (а. с. 64-67 та на звороті), при цьому убачається, що відповідачка здійснила часткові погашення по кредиту, а саме по відсоткам за користування кредитом у сумі 15048 гривень. 24 грудня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» як клієнтом та ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» як фактором було укладено Договір факторингу № 02-24122001, відповідно до якого фактор передає грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами (портфель заборгованості) (а. с. 23-26). Відповідно до п. 6.2.3 даного Договору факторингу, права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору та виконання фактором вимог п. 7.2. Договору. Згідно п. 7.2 вказаного Договору факторингу, фактор здійснює плату клієнту шляхом: перерахування суми, що вказана в п. 7.1 цього Договору, на вказаних у реквізитах до цього Договору рахунок, протягом 5 робочих днів з дати підписання сторонами цього Договору. ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало на рахунок ТОВ «Лінеура Україна» грошові кошти за договором факторингу за відступлення прав вимоги (а. с. 29 та на звороті - 30). Згідно з Витягом з Реєстру боржників до даного Договору факторингу № 02-24122001 від 24 грудня 2021 року (а. с. 18), до ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» перейшло право вимоги за Договором №1502029 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 26 січня 2021 року, укладеним з [PERSON] , загальна сума заборгованості 26240 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 8000 гривень; заборгованості за процентами в розмірі 18240 гривень. Таким чином, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» є правонаступником ТОВ «Лінеура Україна» та стало новим кредитором у зобов`язанні за кредитним договором, який укладений з відповідачкою. Відповідно до виписки з особового рахунку за кредитним договором № 1502029 за [PERSON] за період з 26 січня 2021 року по 10 січня 2025 року рухається заборгованість у сумі 26240 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 8000 гривень; заборгованості за процентами в розмірі 18240 гривень (а. с. 17). 13 січня 2025 року позивачем на адресу відповідачки направлялася вимога про виконання зобов`язання за кредитним договором №1502029 від 26 січня 2021 року у сумі 26240 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 8000 гривень; заборгованості за процентами в розмірі 18240 гривень, із зазначенням реквізитів для оплати заборгованості (а. с. 16). Згідно з вимогами ст. ст., 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом; Як вбачається зі змісту кредитного договору № 1502029 від 26 січня 2021 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора. Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою належним чином не спростовано того, що вказаний кредитний договір нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами. Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано нею належними доказами. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Приписами ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачкою. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги. Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На підтвердження переходу права первісного кредитора за договором № 1502029 від 26 січня 2021 року (а. с. 10-14 та на звороті) позивачем надано суду договір факторингу № 02-24122001 від 24 грудня 2021 року (а. с. 23-26); відповідно до умов п. 6.2.3 даного Договору факторингу, права вимоги переходять до фактора після підписання сторонами цього договору та виконання фактором вимог здійснення фактором плати клієнту шляхом перерахування суми, що вказана в п. 7.1 цього Договору. Як вбачається з матеріалів справи, Договорі факторингу № 02-24122001 від 24 грудня 2021 року підписаний сторонами 24 грудня 2021 року, а також ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» перерахувало 24 грудня 2021 року та 28 грудня 2021 року на рахунок ТОВ «Лінеура Україна» грошові кошти за договором факторингу за відступлення прав вимоги. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що стороною відповідачки належним чином не спростовано та не доведено жодними належними, достатніми та допустимими доказами свої доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, в той час як позивачем позовні вимоги є в повній мірі обґрунтованими та підтвердженими належними, достатніми та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 1502029 від 26 січня 2021 року в сумі 26240 гривень, яка складається з: заборгованості за сумою кредиту в розмірі 8000 гривень; заборгованості за процентами в розмірі 18240 гривень. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року (а. с. 67-68) надавав адвокат Пархомчук Сергій Валерійович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8096/10 від 18 липня 2019 року) (а. с. 36), а також додаткову угоду № 1 від 27 грудня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року (а. с. 22). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом надано акт про отримання правової допомоги від 28 квітня 2025 року, відповідно о якого адвокат надав позивачу вид та обсяг правничої допомоги: консультація щодо перспектив судового врегулювання кредитної заборгованості за відповідачкою за 1 годину - 2000 гривень; складання та подання до суду позову за 2,5 години - 5000 гривень; складання інших заяв або клопотань, моніторинг ЄДРСР щодо процесуального статусу розгляду справи за 1,5 години - 3000 гривень; канцелярські витрати на виготовлення копій документів та відправка поштової кореспонденції - 500 гривень (а. с. 74). Також надано, платіжну інструкцію № 37974 від 28 квітня 2025 року щодо перерахування позивачем адвокату 10500 гривень за надання правової допомоги (а. с. 75). Крім того, надано рахунок адвоката на оплату позивачу 10500 гривень за правовому допомогу згідно договору від 29 грудня 2023 року (а. с. 76). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Також, Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 зробила висновок про законність включення «гонорару успіху» адвоката до судових витрат і наголосила на необхідності визначення сторонами розумних меж такого гонорару. ВП ВС виходила із того, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом і клієнтом, у межах правовідносин, між якими й може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. Суд зазначив, що в контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх сумірність із ціною позову та складністю справи. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, враховуючи складність справи, зважаючи на обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, приймаючи до уваги заявлену позивачем ціну позову у розмірі 26240 гривень, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Понесені позивачем судові витрати суд стягує з відповідачки на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved