Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики, покликаючись на те, що 08 березня 2024 року, між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] , укладено договір позики, за результатом чого вона отримала позику в розмірі 7\~000 грн., на загальний строк 64 дні. В подальшому між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» були укладені договори факторингу, у відповідності до умов яких, позивачу передано право вимоги до відповідача у вказаному договорі позики. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідачка свої зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконала, просить суд стягнути на його користь 27\~387.50 грн. Відповідача належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, разом з позовом та додатками, які було отримано відповідачкою 23 квітня 2025 року. Відзиву до суду подано не було. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що 08 березня 2024 року, між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] , укладено договір позики №7061367, за результатом чого вона мала отримати позику в розмірі 7\~000 грн., на загальний строк 64 дні. Датою повернення позики значиться 11 травня 2024 року. Згідно розрахунку заборгованості за вказаним договором, заборгованість відповідачки становить 8960 грн., та складається з заборгованості за основною сумою боргу 7 000 грн., заборгованості за процентами за користування позикою станом на відповідний день користування 1960 грн. Суду було також надано графік обов`язкових платежів за договором позики та паспорт позики, додаткову угоду №1 до договору позики №7061367, розрахунок за додатковою угодою, згідно якого заборгованість відповідачки становить 12250 грн., та складається з заборгованості за основною сумою боргу 7 000 грн., заборгованості за процентами за користування позикою станом на відповідний день користування 5250 грн. Як вбачається з листа ТОВ «Універсальний дата центр» від 22 січня 2025 року, 08 березня 2024 року, було успішно прийнято платежі на користь ТОВ «Маніфою» на суму 7\~000 грн., маска картки [NUMBER] . 11 січня 2024 року, між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», було укладено договір факторингу №11-01/2024, за умовами якого, фактор зобов`язувався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання, пату кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Матеріали справи також містять додаткову угоду №8 до договору факторингу від 18 вересня 2024 року, акт прийому передачі Реєстру боржників №7 за договором факторингу №11-01/2024. Згідно витягу з реєстру боржників, до договору факторингу №11-01/2024 від 18 вересня 2024 року, до фактора, - ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до [PERSON] , за договором №7061367. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором позики станом на 18 вересня 2024 року, заборгованість [PERSON] , становить 27\~387,50 грн., та складається з заборгованості за сумою позики в розмірі 7\~000 грн., та заборгованості за процентами в розмірі 20\~387,50 грн. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Договір про надання споживчого кредиту підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20, від 17 січня 2022 року у справі № 234/7723/20. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 1046, 1048, 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). статтею 13 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України. Положеннями ч. 2 ст. 41, ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що ініціювання платіжної операції здійснюється шляхом: 1) надання ініціатором платіжної інструкції надавачу платіжних послуг, в якому відкрито його рахунок; 2) надання надавачем платіжних послуг з ініціювання платіжної операції платіжної інструкції платника надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника на підставі наданої платником цьому надавачу платіжних послуг з ініціювання платіжної операції згоди на ініціювання такої платіжної операції; 3) надання платником платіжної інструкції та готівкових коштів для виконання платіжної операції, у тому числі за допомогою платіжного пристрою; 4) використання користувачем платіжного інструменту для виконання платіжної операції; 5) надання платником, що є власником електронних грошей, платіжної інструкції, у тому числі шляхом використання платіжного інструменту, емітенту електронних грошей щодо виконання платіжної операції з використанням електронних грошей; 6) надання користувачем платіжної інструкції відповідному учаснику платіжної системи, у тому числі шляхом використання певного платіжного інструменту, в порядку, визначеному правилами цієї платіжної системи. Платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Разом з тим, позивачем, на підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за вказаними договорами не долучено документів, передбачених Законом України «Про платіжні послуги» та ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію», які підтверджують зарахування коштів на рахунок відповідача, а також те, що такий переказ є завершеним. На підтвердження зарахування грошових коштів відповідачу суду було надано лист ТОВ «Універсальний дата центр» від 22 січня 2025 року, 08 березня 2024 року, було успішно прийнято платежі на користь ТОВ «Маніфою» на суму 7 000 грн., маска картки [NUMBER] . Однак, зазначене повідомлення саме по собі не може підтверджувати факт належного виконання зобов`язань кредитора перед відповідачем. Суд звертає увагу на, що матеріали справи не містять жодних офіційних документів або належних доказів, які б підтверджували, що зазначена платіжна картка фактично належить відповідачу. Відсутні документи з банківської установи чи інші підтверджуючі відомості, які б дозволили суду достовірно встановити власника картки. У зв`язку з чим, твердження про зарахування грошових коштів саме на картку відповідача не можуть бути прийняті судом до уваги. Відсутність таких даних виключає можливість визнання цього документа належним доказом у справі. На підтвердження наявної у відповідача заборгованості перед ТОВ «ФК «ЄАПБ», позивачем надано копії кредитних договорів та складені позивачем розрахунки заборгованості. При цьому, надані позивачем розрахунки заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такі розрахунки не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а тому такі самі по собі без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником вони не є підтвердженням наявності заборгованості. Таким чином, відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, зазначений в розрахунку, є правильним. Надані позивачем договори факторингу та витяги з реєстрів боржників до договору факторингу, які є похідними від договорів кредиту, самі по собі не є належними та достатніми доказами наявності заборгованості та її розмір за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання ним кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ТОВ «ФУ «ЄАПБ», що має наслідком відмову у їх задоволенні в повному обсязі. Крім того, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, необхідно покласти на позивача. На підставі ст. ст. 16, 512, 514, 516, 526, 530, 1050, 1054, 1077 ЦК України,

Outcome: dismissed