Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

11 травня 2025 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2018 року. Від шлюбу вони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України сторони разом з малолітніми дітьми виїхали до Канади, де перебувають й на теперішній час, однак проживають окремо, оскільки вони припинили спільне ведення господарства та побут з 06 жовтня 2024 року. Сторони щодо свого обов`язку утримувати дітей до спільної згоди не дійшли. З часу припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дітей, не допомагає позивачу фінансово жодним чином, хоча має таку можливість. Відповідач офіційно працює водієм в ЕйУай-Лоджістік Інк. з 01 квітня 2024 року, його поточна річна зарплата становить 40 000 канадських доларів. Позивач самостійно утримує дітей, купує ліки, одяг, продукти харчування та забезпечує інші потреби дітей, хоча такий обов`язок законом покладений і на відповідача, як батька дітей. Відповідач має добрий стан здоров`я, працює, отримує дохід, а тому його матеріальне становище дозволяє утримувати дітей, і на його утриманні немає ніяких інших осіб, тому він має можливість сплачувати аліменти у сумі 12 000 грн. щомісячно на кожну дитину окремо. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 12 000 грн. на кожну дитину окремо щомісячно, з наступною щорічною індексацією вказаного розміру аліментів, відповідно до закону, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття. Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року за № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ саме Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області на Ленінський районний суд м.Дніпропетровська (Новокодацький районного суду міста Дніпра). Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 16 травня 2025 року вищезазначену позовну заяву залишено без руху, оскільки вона була подана з порушенням вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України, та надано строк для усунення недоліків, які були усунуті 21 травня 2025 року. Ухвалами судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 21 травня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та зроблено запит до Міністерства соціальної політики України щодо наявності можливої інформації про взяття на облік відповідача як внутрішньо переміщеної особи. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява в якій вона просила розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Позивачем було направлено до суду заяву в якій він не заперечував проти задоволення позову та стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 10\~000 грн. на кожну дитину окремо щомісячно, з наступною індексацією вказаного розміру аліментів відповідно до закону, починаючи стягнення з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття, а також просив проводити судові засідання у справі без його участі. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 15 вересня 2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Холодногірським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківський області, про що складено відповідний актовий запис №477 (а. с. 14). Від подружнього життя сторони мають двох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківський області, про що складено відповідний актовий запис №1798, та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що складено відповідний актовий запис №826 (а. с. 20, 21). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] проживає разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та факт проживання спільних дітей сторін разом з матір`ю не заперечується відповідачем, який частково визнав позовні вимоги. Відповідно до матеріалів справи судом також встановлено, що [PERSON] працював водієм в ЕйУай-Лоджістік Інк. з 01 квітня 2024 року, і його поточна заробітна плата становить 40\~000 канадських доларів, що підтверджується копією листа ЕйУай-Лоджістік Інк. від 19 листопада 2024 року, який має переклад з англійської мови на українську мову зроблений перекладачем [PERSON] та засвідчено вказаний переклад приватним нотаріусом Кропивницького нотаріального округу Кіровоградської області Бондаренко А.В. (а. с. 31-32). Частинами 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У роз`ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ст. 182 СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. У цьому випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має. Положеннями ч. ч. 1-2 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд враховує п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, в якому судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Згідно із ст. ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Положеннями ч. 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідачем не було надано жодних доказів відсутності у нього можливості сплати аліментів та натомість направлено на електронну пошту суду, яка була отримана канцелярією суду і зареєстрована 19 червня 2025 року, заяву в якій відповідач [PERSON] не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на дітей у розмірі по 10\~000 грн. на кожного з дітей, а позивачем не надано доказів на стягнення аліментів саме у розмірі 12\~000 грн. на кожну дитину щомісячно. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна оцінка споживчого кошика, у якому мінімальний набір продуктів харчування, непродовольчих товарів та послуг, необхідних для забезпечення здоров`я людини та життєдіяльності. Таким чином, для забезпечення життєдіяльності особи, виходячи з її мінімальних потреб, необхідно мати матеріальні активи не менше закріпленого на законодавчому рівні прожиткового мінімуму. Отже, право на достатній життєвий рівень мають, як особа, яка отримує аліменти, так і платник аліментів, суд зазначає, що вирішуючи даний спір має бути забезпечено дотримання принципу рівності сторін у праві на достатній життєвий рівень. Враховуючи встановлені судом обставини, виходячи із засад розумності, добросовісності і справедливості, беручи до уваги ту обставину, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, беручи до уваги, що відповідач є працездатним та зобов`язаний матеріально утримувати дітей, суд визначає розмір аліментів на дітей у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, в розмірі 10\~000 грн. на кожну дитину окремо щомісячно, з наступною щорічною індексацією вказаного розміру аліментів, відповідно до закону, починаючи стягнення з дати подання позову і до досягнення дітьми повноліття, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України суд вважає необхідним стягнути аліменти з [PERSON] на утримання дітей з дня подання позову до суду, тобто з 11 травня 2025 року. На підставі п. 7 ч. 1 ст. 264, п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням зазначеного, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення у межах сум платежів за один місяць. Також у відповідності до вимог ч. ч. 6, 7 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у справі за одну майнову вимогу у розмірі 1\~211,20 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: partial