Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом в обґрунтування якого зазначив, що відповідачі набули право приватної власності на земельні ділянки які було неправомірно вилучено із земель лісогосподарського призначення без згоди користувача, а тому, на підставі статей 16, 391, 396 Цивільного кодексу України, статей 19, 20, 55, 84, 149, 152, 153 Земельного кодексу України, статей 7, 8 Лісового кодексу України, прокурор просить витребувати на користь держави в особі Обухівської районної державної адміністрації в категорію лісогосподарського призначення із незаконного володіння: - [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:053:0054 і 3221487301:01:053:0009; - [PERSON] і [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034 (т.с. 1, а.с. 124 144). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Прокурор 22 квітня 2025 року отримав повідомлення про розгляд справи та копією ухвали про відкриття провадження по справі на офіційну електронну адресу органу прокуратури (т.с. 1, а.с. 151, 160). Обухівська районна державна адміністрація 12 травня 2025 року отримала повідомлення про розгляд справи разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками засобами поштового зв`язку за місцезнаходженням органу державної виконавчої влади (т.с. 1 а.с. 153, т.с. 2 а.с. 30). Представник відповідача [PERSON] адвокат Северин Я.В. 22 квітня 2025 року особисто під розписку отримала повідомлення про розгляд справи разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками (т.с. 1 а.с. 154 на звороті). Представник відповідача [PERSON] адвокат Северин Я.В. надала суду відзив на позов у якому заперечила вимоги прокурора та просила відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що спірні земельні ділянки було утворено на підставі відповідних проєктів землеустрою які відповідають вимогам діючого на той час законодавства і нормативно-технічним документам за згодою уповноваженого ДП «Київський лісгосп» за рішенням Рославичівської сільської ради, а тому відповідачі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок. Також, представник посилається на пропуск прокурором строків позовної давності та строків визначених ч. 3 ст. 388 ЦК України (т.с. 1, а.с. 172 189). Прокурором надано відповідь на вказаний відзив за змістом якого не погодилася із запереченнями відповідача, посилаючись на те, що спірні земельні ділянки утворено із земель державної власності лісового фонду та вони повністю накладаються на землі лісогосподарського призначення і розташовані в межах державного лісового фонду; при цьому, не було надано погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення вказаних земельних ділянок. Також, прокурор заперечив стосовно застосування строків позовної давності, посилаюсь на те, що відповідачі є недобросовісними набувачами та прокурору стало відомо про порушення інтересів держави 11 травня 2023 року із листа № 399 Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» (т.с. 2, а.с. 33 53). Представником відповідача [PERSON] адвокатом Северин Я.В. надано суду заперечення на відповідь на відзив у яких остання наполягає на тому, що відповідач є добросовісним набувачем та набув право власності на підставі статті 330 ЦК України на земельну ділянку яка не відноситься до земель лісогосподарського призначення (т.с. 2, а.с. 126 144). Відповідач [PERSON] 11 червня 2025 року отримала повідомлення про розгляд справи разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками засобами поштового зв`язку за зареєстрованим місцем свого проживання (т.с. 1 а.с. 92, т.с. 2 а.с. 87, 156). Відповідач [PERSON] 27 травня 2025 року отримав повідомлення про розгляд справи разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками засобами поштового зв`язку за зареєстрованим місцем свого проживання (т.с. 1 а.с. 93, 154, т.с. 2 а.с. 88). Відповідач [PERSON] 22 травня 2025 року отримав повідомлення про розгляд справи разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками засобами поштового зв`язку за зареєстрованим місцем свого проживання (т.с. 1 а.с. 94, 154, т.с. 2 а.с. 84). Представник відповідача [PERSON] адвокат Серафимов І.М. надав суду відзив на позов у якому заперечив вимоги прокурора та просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що відповідач є добросовісним набувачем та прокурором здійснюється втручання в мирне володіння майном із порушенням вимог ч. 3 ст. 388 ЦК України, оскільки з часу набуття відповідачем права власності на земельну ділянку минуло більше 20 років й не було передбачено державної реєстрації права власності (т.с. 2, а.с. 103 108). Окремо, у зв`язку із заявою про поновлення процесуального строку, адвокату Серафимову І.М. слід роз`яснити, що за приписами цивільного процесуального закону, строк для подачі відзиву обраховується не з моменту ознайомлення з матеріалами цивільної справи, а з дня отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження по справі. Тобто, у даному випадку, представником не пропущено строк для подачі відзиву. Третя особа ДСГП «Ліси України» 12 травня 2025 року отримала повідомлення про розгляд справи разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі та примірником позовної заяви із додатками засобами поштового зв`язку за місцезнаходженням підприємства (т.с. 1 а.с. 152, т.с. 2 а.с. 29). Ухвалою від 18 червня 2025 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] адвоката Северин Я.В. даний позов прокурора залишено без руху (т.с. 2, а.с. 158). 19 червня 2025 року на вказану ухвалу прокурором надано обґрунтовані пояснення щодо підстав з яких позову було залишено без руху (т.с. 2, а.с. 162 169). У зв`язку із цим, ухвалою від 19 червня 2025 року продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін розгляд даної цивільної справи (т.с. 2, а.с. 172). Сторона відповідача [PERSON] не погодилась із вказаним процесуальним рішенням судді та, замість того щоб професійно викласти свої заперечення на ухвалу від 19 червня 2025 року в апеляційній скарзі на рішення суду (що передбачено цивільним процесуальним законом та роз`яснено в останньому абзаці резолютивної частини ухвали), заявила відвід головуючому (т.с. 2, а.с. 181 187). Ухвалою від 21 липня 2025 року встановлено необґрунтованість заявленого відводу та відповідно до частини третьої статті 40 ЦПК України, передано вирішення питання про відвід іншому судді визначеному у порядку встановленому\~частиною першою\~статті 33 ЦПК України (т.с. 2, а.с. 204). Ухвалою судді Васильківського міськрайонного суду Київської області Поповича О.В. від 23 липня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвоката Северин Я.В. про відвід головуючого судді Марчука О.Л. (т.с. 2, а.с. 212 213). 08 травня 2025 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Северин Я.В. судом отримано відзив на позов разом із клопотанням про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т.с. 1, а.с. 172 189). Ухвалою від 25 липня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т.с. 2, а.с. 215 216). 18 липня 2025 року судом отримано клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Северин Я.В. про залишення без розгляду та повернення процесуальних документів поданих прокурором (т.с. 2, а.с. 205 207). Ухвалою від 25 липня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду та повернення процесуальних документів поданих прокурором (т.с. 2, а.с. 217). 27 червня 2025 року судом отримано клопотання представника відповідача Груші А.В. про залишення позову без руху (т.с. 2, а.с. 193 197). Ухвалою від 25 липня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без руху (т.с. 2, а.с. 218). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Рішенням Рославичівської сільської ради № 562 від 21 січня 2006 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність», затверджено прєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та надано у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд в житловому масиві [ADDRESS] громадянам за списком в додатку № 1, в тому числі й [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.с. 1, а.с. 54, 55). На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування, за приписами діючого на той час земельного законодавства, зазначеним особам видано відповідні державні акти про право власності на земельну ділянку на ім`я: - [PERSON] від 30.01.2006 року серії ЯБ № 795409 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; - Маковської від 30.01.2006 року серії ЯБ № 795406 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] ; - [PERSON] від 30.01.2006 року серії ЯБ № 795408 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, по [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 56, 57). За договором купівлі-продажу від 22.03.2006 року [PERSON] набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093 (т.с. 1, а.с. 59 60). У зв`язку із цим на ім`я [PERSON] 31.03.2006 року видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 248820/54995 на земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093, площею 0,2500 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (т.с 1, а.с. 58). За договором купівлі-продажу від 15.03.2021 року [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:053:0035 (т.с. 1, а.с. 61 62). За договором купівлі-продажу від 06.02.2024 року [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054 (т.с. 1, а.с. 67 68). Також, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 22.03.2006 року продав [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096. Потім, [PERSON] продав [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096. Надалі, земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0096, було поділено на декілька різних земельних ділянок, в тому числі й утворено нову земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0054. Надалі, земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0093, за заявою [PERSON] від 11.09.2014 року № 1235, було поділено на декілька земельних ділянок й утворено нову земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0009. Також, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 20.09.2017 року продала [PERSON] і [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095. Потім, на підставі заяви [PERSON] і [PERSON] від 26.04.2018 року земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:042:0095 було поділено на чотири окремі земельні ділянки й утворено нову земельну ділянку з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034 площею 0,0768 гектара (т.с 1, а.с. 71). За договором купівлі-продажу від 15.03.2021 року [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034 (т.с. 1, а.с. 63 64). За договором купівлі-продажу від 13.04.2021 року [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частки земельної ділянки з кадастровим номером 3221487301:01:053:0034 (т.с. 1, а.с. 65 66). У підсумку, станом на дату постановлення цього рішення суду, із доданої до позову інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24, 26 і 30 вересня 2024 року вбачається, що на праві приватної власності відповідачам: - [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0618 гектара, кадастровий номер 3221487301:01:053:0009, по [ADDRESS] ; - [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,125 гектара, кадастровий номер 3221487301:01:053:0054; - [PERSON] і [PERSON] в рівних частках по 1/2 частині належить земельна ділянка площею 0,0768 гектара, кадастровий номер 3221487301:01:053:0034, по [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 50, 51, 52 53). При цьому, суд враховує обставини зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду село Рославичі територіально розташоване в адміністративних межах Феодосіївської сільської територіальної громади Обухівського району Київської області. Насамперед, слід зауважити, що за змістом прохальної частини позову, прокурор не заявляє позовних вимог до відповідача [PERSON] (т.с. 1, а.с. 124 144). Зазначене можна оцінювати як помилку чи іншу друкарську помилку прокурора, однак він не виправив таку невідповідність в порядку визначеному цивільним процесуальним законом. Вирішуючи справу по суті, суд керується наступними нормами законодавства. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. На підставі статей 19, 55, 57, 84 Земельного кодексу України і ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) спірні земельні ділянки відносились до земель державної власності лісового фонду та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Відповідно до статті 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містило. Згідно із ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України, облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.\~ Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних\~лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Відповідна правова позиція з приводу того, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними доказами наявності права постійного користування спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства неодноразово висловлена судами вищої інстанції, зокрема у правових висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 30.01.2018 року по справі № 707/2192/15-ц, від 21.02.2018 року по справі 488/5476/14-ц, від 07.10.2020 року по справі № 369/16418/18, від 30.09.2020 року по справі № 363/669/17, та постановах Великої Палати Верховного Суду у від 07.11.2018 року по справі № 488/5027/14-ц, від 07.11.2018 року по справі № 488/6211/14-ц, від 14.11.2018 року по справі №183/1617/16 й від 13.06.2018 року по справі №369/1777/13-ц. Натомість, за змістом листа філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 02.10.2024 року № 126/20.14-1-2024 встановлено, що спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:053:0054, 3221487301:01:053:0009, 3221487301:01:053:0034 повністю накладаються на землі лісогосподарського призначення та розташовані в межах державного лісового фонду (квартал 20 виділ 11 (виділ 9/виділ 9) Васильківського лісництва відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року (1993/2003 років) (т.с. 1, а.с. 107 109, 110 123). При цьому, не надавалось погоджень на вилучення чи зміну цільового призначення вказаних земельних ділянок, що підтверджується листом філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 29.06.2023 року № 02-543 (т.с. 1, а.с. 33). Тобто, у даному випадку факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДСГП «Ліси України» підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 1993, 2003, 2014 років й проєктами організації та розвитку лісового господарства виробничої частини державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» та ДП «Київське лісове господарство», таксаційними описами, планами лісонасаджень, протоколами лісовпорядних нарад. Також, листом Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 11.05.2023 року № 399 з додатками підтверджується, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3221487301:01:053:0054, 3221487301:01:053:0009, 3221487301:01:053:0034 відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року, відносяться до лісів Васильківського лісництва ДП «Київське лісове господарство» і повністю розташовані у кварталі 20 виділ [NUMBER] вказаного лісництва (т.с. 1, а.с. 29). При цьому, суд враховує висновки Верховного Суду про належність, достатність та достовірність документів, наданих вищевказаним органом, які наведено у постанові від 13.11.2019 року по справі № 361/6829/16, а саме: ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства; ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування. У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги та відхиляє усі заперечення відповідачів [PERSON] і [PERSON] стосовно розташування спірних земельних ділянок поза межами земель лісового фонду. Частиною 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано ст. 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Проте, як встановлено судом, за інформацією філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 29.06.2023 року № 02-543, вказане підприємство не надавало згоди на вилучення із постійного користування підприємства спірних земельних ділянок (т.с. 1, а.с. 33). Як наслідок, рішенням 25 сесії ІV скликання Рославичівської сільської ради Васильківського району Київської області від 21.01.2006 року № 562 вказані земельні ділянки лісогосподарського призначення передано у власність громадян без згоди землекористувача й всупереч вимогам ч. 5 ст. 116, ч. ч. 1, 2 ст. 149 Земельного кодексу України. Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Також, відповідно до ч. 3 ст. 149 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Згідно із ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України (на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті. Отже, рішення про вилучення земельних ділянок має право приймати відповідний орган, який в силу вимог статей 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На момент виникнення спірних правовідносин, в силу положень ст. ст. 116, 149 Земельного кодексу України правом на розпорядження спірними земельними ділянками, у тому числі шляхом її вилучення, була наділена виключно держава в особі районної державної адміністрації, а не сільська рада. Враховуючи викладене, суд вважає, що Рославичівська сільська рада не мала повноважень на вилучення і розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні в межах населеного пункту, тим самим остання вийшла за межі своїх повноважень. З урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги та відхиляє усі заперечення відповідачів [PERSON] і [PERSON] стосовно правомірності рішення органу місцевого самоврядування яким було виділено у власність спірні земельні ділянки в межах населеного пункту із земель лісового фонду. Відповідно до встановлених обставин, суд вважає, що прокурор обрав вірний та ефективний спосіб захисту інтересів держави у даних правовідносинах, оскільки. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень\~глави 29\~цього Кодексу (ст. 396 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153 Земельного кодексу України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до норми частини першої статті 387 ЦПК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із нормами частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Норма частини четвертої статті 388 ЦК України визначає: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті\~387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Тобто, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку ст. 387 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту права власності (п. 56 постанови). Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 та 388 ЦК України, є неефективними (п. 148 постанови). Пред`явлення власником нерухомого майна вимог про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (п. п. 152, 153 постанови). Натомість, суд не погоджується із доводами прокурора про те, що відповідачі є недобросовісними набувачами спірних земельних ділянок. Зокрема, суд приймає до уваги заперечення представників відповідачів [PERSON] і [PERSON] про те, що відповідачі є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна, оскільки відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки за відповідними правочинами за відплатними договорами в осіб, які не мали права їх відчужувати, про що набувачі не знали і не могли знати. У даному випадку слід врахувати, що за висновками постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року по справі № 607/15052/16-ц, підтвердження добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати; добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, зону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових обтяжень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може існувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи з витребуваним на його користь. Отже, суд вважає відповідачів по справі добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, а тому у суду наявні правові підстави для застосування положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України для витребування спірного нерухомого майна від добросовісних набувачів, оскільки вказані земельні ділянки вибули з володіння власника не з його волі. Проте, суд обов`язково враховує імперативні приписи норм частини п`ятої статті 390 ЦК України, відповідно до яких, суд одночасно із задоволенням позову прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави вирішує питання про здійснення органом державної влади компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві; суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави, за умови попереднього внесення органом державної влади або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду; перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави; держава, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Таким чином, оскільки на виконання вимог частини п`ятої статті 390 ЦК України, Обухівською РДА або прокурором не внесено на депозитний рахунок суду суму вартості спірних земельних ділянок, у суду відсутні правові підстави для постановлення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісних набувачів на користь держави. За таких обставин, позов прокурора не підлягає задоволенню із вказаних підстав. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Разом із цим, у зв`язку із залишенням позову без руху після відкриття провадження та заявлення головуючому відводу, суд додатково наголошує на тому, що слід розрізняти й відокремлювати вимоги статей 175 і 177 ЦПК України, які прокурор виконав в редакції станом на дату подання позову, та вимоги ч. 5 ст. 390 ЦК України, які встановлюють обов`язок прокурора попередньо внести грошові кошти на депозит суду! Також, суд звертає увагу на наведені у постанові від 04.12.2019 року по справі № 917/1739/17 Верховним Судом висновки за якими, для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. Тобто, суд вважає, що прокурор формально виконав як вимоги п. 3 ч. 1 ст. 175 ЦПК України відносно зазначення ціни позову, оскільки вказана прокурором ціна позову узгоджується із вищенаведеними висновками Верховного Суду. Серед іншого, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності та відмовляє в заяві представника відповідача [PERSON] адвоката Северин Я.В. про застосування ч. 8 ст. 261 ЦК України, оскільки на момент відчуження спірних земельних ділянок за договорами купівлі-продажу в 2006 році було встановлено необхідність державної реєстрації правочину та реєстрацію права власності. До того ж, суд не погоджується, не приймає до уваги та відхиляє заперечення представника відповідача [PERSON] адвоката Серафимов І.М. відносно порушення прокурором вимог ч. 3 ст. 388 ЦК України, оскільки даний позов подано прокурором 13 січня 2025 року, а першу реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності на земельну ділянку [PERSON] з кадастровим номером 3221487301:01:053:0009 було здійснено 15 січня 2015 року. Державну реєстрацію інших земельних ділянок було проведено пізніше. Отже,\~прокурор подав\~даний позов\~в межах\~визначеного ч.\~3.\~ст.\~388\~ЦК України\~десятирічного строку з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, та на момент такої передачі законодавством була встановлена необхідність державної реєстрації правочину і реєстрації права власності. Одночасно,\~на підставі\~пункту 2\~частини другої\~статті 141\~ЦПК України,\~у зв`язку\~із відмовою\~у позові, усі судові витрати, в тому числі й у вигляді сплаченого прокурором судового збору слід покласти на прокурора (т.с. 1, а.с. 23). Разом із цим, суд враховує наступне. Згідно із нормою частини першої статті 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Проте, до позову не додано та під час розгляд справи стороною відповідачів [PERSON] і [PERSON] не надано суду укладених між адвокатом Северин Я.В. і [PERSON] договору про надання правової допомоги № 07-04/2024 від 21 квітня 2025 року (про який зазначено в ордері адвоката серії АІ № 1876465 від 21 квітня 2025 року) та укладений між адвокатом Серафимовим І.М. і [PERSON] договору про надання правничої допомоги без номеру від 30 квітня 2025 року (про який зазначено в ордері адвоката серії АН № 1626078 від 30 квітня 2025 року) (т.с. 2, а.с. 20, 81). Як наслідок, у зв`язку із неподанням стороною вказаних відповідачів до суду обох договорів про надання правової допомоги або їх належним чином завірених копій, суд об`єктивно позбавлений можливості перевірити ціну договору, порядок, умови і строки здійснення оплати за договором та інші положення договору які необхідні для вирішення питання про стягнення витрат\~на професійну правничу допомогу. Норма пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Однак, до позову не додано, в матеріалах справи відсутні та під час розгляду справи стороною відповідачів [PERSON] і [PERSON] не надано суду укладених між вказаними відповідачами та адвокатами Северин Я.В. і Серафимовим І.М. відповідно договорів про надання правової допомоги. У зв`язку із цим, суд враховує наступне. Зокрема, при вирішенні питання стосовно розподілу судових витрат у вигляді витрат позивачки на оплату правової допомоги, суд керується і застосовує правові висновки наведені у пункті 31 постанови Верховного Суду від 20 липня 2021 року по справі №\~922/2604/20 за якими: відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Як підсумок, суд вважає, що через відсутність в матеріалах справи обох договорів (або їх копій) про надання правової допомоги між відповідачами [PERSON] і [PERSON] та адвокатами Северин Я.В. і [PERSON] відповідно, стороною вказаних відповідачів не підтверджено підстави надання їх правової допомоги у даній справі та розмір й підстави здійснення оплат відповідних витрат на правову допомогу від вказаних адвокатів. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність процесуально-правових підстав для ухвалення судом рішення про розподіл судових витрат вказаних відповідачів на правову допомогу. За таких обставин, суд відмовляє у стягненні з прокурора на користь відповідачів [PERSON] і [PERSON] судових витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed