Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] и до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна, третя особа: Приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Серебрійська Юлія Олександрівна, про визнання права власності та звільнення з-під арешту транспортного засобу. Позивач звертається до суду з позовом, в якому зазначає, що 02 березня 2022 року між нею, [PERSON] (Покупець), та [PERSON] (Продавець, Відповідач) було укладено договір купівлі-продажу автомобіля SMART,\~д.н.з. [NUMBER] ,\~номер шассі\~ [NUMBER] за ціною 115000,00 грн. У той самий день відбувся готівковий розрахунок, і автомобіль був переданий Покупцю, що підтверджується актом приймання-передачі, розпискою про отримання коштів. Позивачка безперешкодно користувалася автомобілем до 02 травня 2024 року, коли інспектор патрульної поліції повідомив її про накладення арешту на придбаний автомобіль. Після цього Позивачка звернулася до Відповідача, який підтвердив наявність виконавчого провадження та накладений арешт на підставі постанови приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Серебрійської Юлії Олександрівни у ВП №74295195 від 28.02.2024. Однак Відповідач відмовився вживати заходів щодо зняття арешту з автомобіля, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 11.06.2024 року провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду в загальному позовному провадженні. 31.07.2024 року від відповідача до суду надійшла заява про визнання позову. Ухвалою суду від 31.07.2024 року вирішено залучити до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна». 23.09.2024 року до суду надійшло клопотання від Приватного виконавця Виконавчого округу Одеської області Серебрійська Юлія Олександрівна, яка заперечує проти позовних вимог. Вона вважає ці вимоги безпідставними, посилаючись на положення Закону України «Про виконавче провадження» та Цивільного кодексу України, а також на порядок державної реєстрації транспортних засобів. Приватний виконавець стверджує, що Позивач не набула право власності на автомобіль у встановленому законом порядку. Вона посилається на статтю 34 Закону України «Про дорожній рух» та Порядок державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі - Порядок № 1388). Ці нормативні акти встановлюють обов`язкову державну реєстрацію, перереєстрацію та облік транспортних засобів та їх власників. Згідно з Порядком №1388, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу, зняття його з обліку та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Переобладнання, відчуження чи передача права користування транспортними засобами, не зареєстрованими у відповідних підрозділах, не допускається. Виконавець підкреслює, що сторони у справі не дотрималися спеціального порядку відчуження та набуття права власності на спірний автомобіль. Спірний автомобіль не був знятий з обліку в уповноваженому органі МВС України і досі зареєстрований за Відповідачем. Сама по собі купівля-продаж автомобіля без належного оформлення не може бути підставою для набуття Позивачем права власності на нього. Таким чином, приватний виконавець вважає, що правові підстави для визнання за Позивачем права власності на спірний автомобіль відсутні, оскільки вона не є власником у розумінні статті 392 ЦК України, тобто особою, яка вже набула право власності у встановленому порядку. Вона заперечує проти задоволення позову у повному обсязі. Ухвалою суду від 26.09.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 17.12.2024 року від позивача до суду надійшли пояснення. Протокольною ухвалою від 03.07.2025 року вирішено залучити у якості співвідповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна». Під час судового засідання призначеного 03.07.2025 року було допитано свідків, а саме: [PERSON] , [PERSON] . У судове засідання призначене 17.07.2025 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Позивач надали заяву в якій позов підтримала, наполягала на задоволенні. Відповідач надав заяву в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі. Суд, заслухавши позиції сторін, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 02 березня 2022 року між [PERSON] (Продавець, Відповідач) та [PERSON] (Покупець, Позивач) було укладено договір купівлі-продажу автомобіля SMART,\~д.н.з. [NUMBER] ,\~номер шассі\~ [NUMBER] за ціною 115000,00 грн. У той же день відбувся повний готівковий розрахунок, і автомобіль був переданий Покупцю, що підтверджується актом приймання-передачі товару та оплати, а також розпискою про отримання коштів. Приватний виконавець, у свою чергу, підтверджує наявність виконавчого провадження та факт накладення арешту на все майно боржника [PERSON] згідно з постановою від 28.02.2024 року, що внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. В ході перевірки майнового стану боржника встановлено, що за ним зареєстрований спірний автомобіль, який 01.03.2024 року було оголошено у розшук. На момент накладення арешту та досі автомобіль залишається зареєстрованим за Відповідачем уповноважених органах МВС України та не був знятий з обліку. У відповідності до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України). Відповідно до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Згідно з п.7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 (далі - Порядок) власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Так, п.8 Порядку визначено, що документом, який підтверджує правомірність придбання транспортного засобу, є, зокрема, оформлений в установленому порядку договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Таким чином, правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір комісії транспортного засобу та договір купівлі-продажу транспортного засобу. Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує. Наслідком порушення Порядку є покладення на порушників відповідальності, встановленої законом (пункт 5), а не позбавлення права власності на придбаний особою транспортний засіб. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №910/11266/17, від 04.09.2019 року у справі №761/24050/17, від 16.12.2020 у справі №278/3640/18. Велика Палата Верховного суду у постанові №911/1278/20 від 05.04.2023 вказала про те, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з подібним висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.12.2020 у справі №278/3640/18 (провадження № 61-11481св20), в якій, аналізуючи положення статті 334 ЦК України та статті 34 Закону України «Про дорожній рух», суд зазначив: «…правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір комісії транспортного засобу та договір купівлі-продажу транспортного засобу. Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує». У постанові Великої Палати Верховного Суду №911/1278/20 від 05.04.2023 також містяться висновки про те, що відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Отже, за загальним правилом добросовісний набувач набуває право власності на рухоме майно, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Це правило застосовується і в разі, якщо рухоме майно було відчужене власником, який не має права його відчужувати, оскільки на рухоме майно накладений арешт. Виходячи з загальних засад справедливості, добросовісності та розумності (пункт шість статті 3 ЦК України) добросовісний набувач набуває право власності або інше речове право на рухоме майно вільним від прав інших осіб та обтяжень, про які набувач не знав і не мав знати. Подібні висновки щодо набуття прав на нерухоме майно сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №669/927/16-ц, від 23.10.2019 у справі №922/3537/17, від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, від 06.07.2022. Таким чином, суд доходить висновку, що позивач набув право власності на транспортний засіб - автомобіль SMART,\~д.н.з. [NUMBER] ,\~номер шассі\~ [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02.03.2022, отже набуття права власності на автомобіль відбулося у встановленому законодавством порядку. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження`передбачено, що виконавець, під час здійснення виконавчого провадження, має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з його майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до вимог ч. 5 цієї статті Закону, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Нормами частин 2, 3 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією. Тимчасове затримання та зберігання поліцією на спеціальних майданчиках чи стоянці виявленого за результатами розшуку транспортного засобу боржника здійснюються впорядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розшук транспортного засобу боржника припиняється в разі його виявлення, про що виконавцем не пізніше наступного робочого дня виноситься постанова про зняття майна з розшуку. Статтею 13 Європейської конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02). Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Аналогічні за змістом положення закріплені уст. 5 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, оскільки позивач набув право власності на транспортний засіб у спосіб, що передбачений законодавством, при цьому, наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про арешт належного позивачу майна створює перешкоди у реалізації ним права власності, суд доходить висновку, що позов у частині вимог про визнання права власності на автомобіль, скасування його арешту та припинення розшуку підлягає задоволенню. Відповідно до приписів абзацу 5 пункту 15 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388, у разі звернення до сервісного центру МВС щодо транспортного засобу, відомості про власника якого містяться в Єдиному реєстрі боржників, перереєстрація транспортного засобу не проводиться. Відповідно до положень п. 8 Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинностіЗаконом України"Про дорожній рух"). Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, серед інших, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Відповідно дост. 392 ЦК Українивласник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з того, що накладений арешт порушує права власника вказаного майна, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог звільнення з-під арешту транспортний засіб - автомобіль SMART, д.н.з. [NUMBER] , номер шассі [NUMBER] , що накладений на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Серебрійської Юлії Олександрівни у виконавчому провадженні №74295195 від 28.02.2024.

Outcome: approved