Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

І. Зміст позовних вимог У травні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що 20 червня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] було укладено Кредитний договір (оферти) № 19.06.2024-100000633. Згідно з умовами договору, Відповідачці надано кредит у розмірі 16000 грн. на строк 140 днів. Позивач стверджує, що він виконав свої зобов`язання, перерахувавши кредитні кошти у повному обсязі, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 20.06.2024. Відповідач, у свою чергу, належним чином не виконала свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів. Станом на 06 листопада 2024 року утворилася заборгованість у розмірі 24884,23 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 10209,36 грн.; заборгованості за процентами - 8914,87 грн.; неустойки - 5760,00 грн. Позивач зазначає, що Відповідач частково сплачувала заборгованість, що свідчить про визнання нею боргу. Загальна сума часткових оплат становить 21 419,14 грн. Просить позовну заяву задовольнити. ІІ. Процесуальні рішення у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 травня 2025 року відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив. ІІІ. Позиції учасників судового провадження Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надала, суд вирішує справу за наявними матеріалами у відповідності ч.8 ст. 178 ЦПК України. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, категорію та складність справи, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства про кредитний договір. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір № 19.06.2024-100000633 від 20.06.2024 був укладений в електронній формі. Стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Акцепт може бути наданий шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі. Частиною дванадцятою статті 11 цього ж Закону встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, прирівнюється за правовими наслідками до договору, укладеного у письмовій формі. Суд вважає належним доказом укладення договору факт використання відповідачем одноразового ідентифікатора, отриманого на номер телефону, та проходження ідентифікації через Систему BankID Національного банку, що відповідає вимогам Закону України «Про електронні довірчі послуги» та підтверджує волевиявлення відповідача на укладення договору та прийняття його умов. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Факт надання позивачем кредитних коштів у сумі 16000 грн. підтверджується квитанцією від 20.06.2024. Відповідач, отримуючи ці кошти, взяла на себе зобов`язання щодо їх повернення та сплати відсотків. Стаття 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд встановив, що Відповідач не виконала своє зобов`язання з повернення кредиту у встановлений договором строк, у зв`язку з чим у неї утворилася прострочена заборгованість. Наданий позивачем розрахунок заборгованості, який підтверджується первинними документами, є належним доказом її розміру. Пунктом 9.1 Договору передбачено право Позивача нарахувати неустойку (штраф, пеню) у разі несвоєчасного повернення кредиту та/або несплати процентів. Суд враховує, що відповідно до Закону України № 3498-IX від 22.11.2023, який набрав чинності 24.01.2024, пункт 6.1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» було виключено. Зазначені зміни дозволили кредиторам здійснювати нарахування неустойки та інших платежів за прострочення виконання зобов`язань за договорами, укладеними з 24.01.2024. Оскільки оспорюваний договір укладений 20.06.2024, нарахування неустойки в розмірі 5760,00 грн. є правомірним та обґрунтованим. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Outcome: approved