Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

[PERSON] через свого представника 16.07.2024 року звернувся в Залізничний районний суд м.Львова із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати його батьком дитини [PERSON] , [INFO] ; виключити з актового запису №230 від 07.02.2019 року про народження дитини [PERSON] , [INFO] , відомості про [PERSON] , як батька дитини; внести відомості до актового запису №230 від 07.02.2019 року про народження дитини [PERSON] , [INFO] , зазначивши його батьком дитини та видати нове свідоцтво про народження дитини. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [INFO] [PERSON] народила дитину, а саме [PERSON] . Оскільки дитину було народжено [PERSON] під час перебування у шлюбі із [PERSON] , останнього було записано батьком дитини у свідоцтві про народження. Проте, позивач стверджує, що в квітні 2024 року йому стало відомо, що [PERSON] може бути його сином. Оскільки позивач на даний час проживає із [PERSON] та перебуває із нею у відносинах, а також повністю утримує [PERSON] , вважає за необхідне визнати його батьком [PERSON] та внести відповідні зміни до актового запису про нього як батька дитини. У зв`язку з наведеним, просять позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 04.09.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У підготовчому засіданні 03.10.2024 року ухвалою суду було залучено до справи у якості третьої особи також мати дитини - [PERSON] та надано їй 15-денний строк із дня отримання відповідного повідомлення для подання суду пояснень щодо позову або відзиву. 18.10.2024 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - [PERSON] у яких остання просить позовну заяву задовольнити повністю. При цьому, вказала на те, що відповідач не визнає дитину своєю через зовнішню схожість сина із позивачем через що у їх сімейному житті виник розлад та в результаті чого у 2024 році за рішенням суду вони із відповідачем розлучилися. Окрім цього, підтвердила, що на даний час проживає разом із позивачем, який піклується та утримує її сина [PERSON] . 17.07.2025 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 25.07.2025 року позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечили та просили суд додатково внести зміни до актового запису про народження дитини також у частині прізвища та по-батькові дитини, замінивши їх на дані позивача. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні підтвердила обставини викладені нею у письмових поясненнях щодо позову, вказала, що просить позов задовольнити повністю та не заперечила проти ухвалення заочного рішення суду у даній справі. Третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, не забезпечила явку у судове засідання свого уповноваженого представника, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, при цьому, 24.09.2024 року подала заяву про розгляд справи у відсутності такого. Відповідач, якого належним чином було повідомлено про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзиву, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив. За таких обставин, відповідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, його представника та третьої особи [PERSON] , перевіривши доводи сторін, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] народився [INFO] , про що Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зроблено відповідний актовий запис за №230, в якому батьком дитини записаний [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] (а.с.7). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.10.2007 року [PERSON] та [PERSON] 06.10.2007 року уклали шлюб у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с.8). При цьому, відповідно до рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.09.2024 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (https://reyestr.court.gov.ua/Review/121765289). Згідно з ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Згідно зі ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч. 3 ст. 128 СК приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. Відповідно до роз`яснень п.9 вказаної постанови, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved