Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») 04.02.2025 звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами у загальному розмірі 56 040,00 гривень та судового збору у сумі 3 028,00 гривень. Свої вимоги мотивував тим, що 31.03.2024 між [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» укладений договір про споживчий кредити № 100114673 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника. На виконання вказаного договору первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» відповідачу перераховані кредитні кошти у розмірі 5000,00 грн. 30.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 30072024/2, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Окрім цього, 03.05.2024 між [PERSON] та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладений договір про надання фінансового кредиту № 04905-05/2024, який підписаний відповідачем електронним підписом (одноразовим ідентифікатором) W0951. На виконання вказаного договору первісним кредитором ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» перерахував відповідачу на платіжну картку № 5168-75хх-ххх-4280 кредитні кошти у розмірі 11000,00 грн. 19.09.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 19092024, відповідно до якого ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Також, 03.05.2024 між [PERSON] та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладений договір позики № 2862992, відповідно до умов якого первісний кредитор надав у користування позивача грошові кошти у розмірі 1200,00 грн строком на 20 днів. Відповідач зобов`язання за вказаними договорами не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав, та просить стягнути заборгованість на загальну суму 56 040,00 гривень та судового збору у сумі 3 028,00 гривень. Ухвалою судді Кодимського районного суду Одеської області від 13.02.2025 по справі відкрито спрощене позовне провадження, справу вирішено розглядати з повідомленням сторін. Ухвалою судді Кодимського районного суду Одеської області від 20.03.2025 матеріали цивільної справи передано за підсудністю на розгляд до Київського районного суду м. Одеси в порядку, встановленому ст. 31 ЦПК України - за місцем реєстрації відповідача: [ADDRESS] . Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Київського районного суду м. Одеси Скриль Ю.А. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2025 справу прийнято до розгляду та продовжено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу наданий п`ятнадцятиденний строк з дня отримання цієї ухвали для надання відзиву на позовну заяву. 06.05.2025 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Яреська Т.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач визнає позовні вимоги частково, зокрема в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673 у розмірі 5000,00 грн та стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/24 у розмірі 11 000,00 грн. В іншій частині у задоволенні позовних вимог просить відмовити, оскільки за договором позики від 03.05.2024 позивач не довів перехід до прзивача від первісного кредитора права вимоги за договором, укладеним з відповідачем, що виключає наявність у нього порушеного права. Також зазначає про нікчемність пунктів договорів від 31.03.2024 та від 03.05.2024 в частині визначення денної процентної ставки вищої, аніж передбачено ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Зауважує на нікчемність умов договору від 31.03.2024 щодо нарахування та стягнення комісії за надання кредиту. Окрім цього, зазначив про те, що відповідач є військовослужбовцем, та відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» звільнений від сплати процентів за користування кредитом, штрафів, пені, неустойки. Також 06.05.2025 до суду надійшла заява від представника відповідача [PERSON] - адвоката Яресько Т.В. про перехід до розгляду справи у спрощене позовне провадження з викликом сторін, посилаючись на те, що розмір заборгованості є спірною та вони особисто бажають приймати участь у судових засіданнях та давати пояснення. Ухвалою суду від 08.05.2025 задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Яреська Т.В. та постановлено подальший розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначене судове засідання на 11.06.2025. У матеріалах справи, переданої за підсудністю до Київського районного суду м. Одеси, наявне клопотання представника відповідача про витребування доказів, подане 05.03.2025 через систему «Електронний суд». Відповідно до вказаного клопотання сторона відповідача просить суд витребувати з Національної поліції України інформацію, зокрема: коли було переведено (переміщено) [PERSON] до БПОП (Стрілецький) ГУНП в Одеській області; чи є БПОП (Стрілецький) ГУНП в Одеській області правоохоронним органом (підрозділом) спеціального призначення або державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями; чи брав [PERSON] безпосередньо участь у здійсненні та/або забезпечення здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, починаючи з дати переведення (переміщення) до БПОП Стрілецький) ГУНП в Одеській області. У судовому засіданні від 11.06.2025 представник відповідача - адвокат Яресько Т.В. підтримав вказане клопотання та просив задовольнити. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що [PERSON] проходить службу в ЮПОП (Стрілецький) ГУНП в Одеській області в зоні бойових дій, та не може самостійно отримати будь-які докази, які б доводили наявність у нього права на пільги, передбачені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідь на адвокатський запит від 15.02.2025, скероване електронною поштою, до цього часу не надійшла. У судовому засіданні 11.06.2025 за наслідками розгляду клопотання представника відповідача - адвоката Яреська Т.В. про витребування з Національної поліції України інформації, судом ухвалою від 11.06.2025 задоволене вказане клопотання, витребувано з Національної поліції України інформацію: коли було переведено (переміщено) [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , до БПОП (Стрілецький) ГУНП в Одеській області; чи є БПОП (Стрілецький) ГУНП в Одеській області правоохоронним органом (підрозділом) спеціального призначення або державним органом спеціального призначення з правоохоронними функціями; чи брав [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , безпосередньо участь у здійсненні та/або забезпечення здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, починаючи з дати переведення (переміщення) до БПОП Стрілецький) ГУНП в Одеській області. Судове засідання відкладене на 10.07.2025. 08.07.2025 на виконання ухвали суду від 11.06.2025 з Національної поліції надійшла витребувана інформація. У судове засідання 10.07.2025 сторона позивача не з`явилась, про дату, час і місце його проведення повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. У позовній заяві серед іншого сторона позивача зазначала про розгляд справи за відсутності представника позивача, у випадку неявки відповідача у судове засідання, не заперечує проти заочного розгляду справи. У судовому засіданні від 10.07.2025 представник відповідача - адвокат Яресько Т.В. підтримав доводи та аргументи, викладені у відзиві на позовну заяву, просив задовольнити позовні вимоги частково, зокрема в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673 у розмірі 5000,00 грн та стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/24 у розмірі 11 000,00 грн. В іншій частині позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підялгають задоволенню. При цьому заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за договором про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673, представник відповідача посилався на нікчемність умов договору про споживчий кредит, якими передбачена денна процентна ставка 1,94%, натомість як відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини 4 цієї статті, не може перевищувати 1%. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором про споживчий кредит від 31.01.2023 № 100114673, представник відповідача також посилався на нікчемність умов договору щодо нарахування комісій з надання кредиту. Заперечував проти нарахування та стягнення неустойки за договором від 31.03.2024 № 100114673, посилаючись на норми пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. Аналогічну позицію висловив щодо стягнення заборгованості за процентами та штрафними санкціями за договором про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/24. Представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики від 03.05.2024, посилався на відсутність порушеного права у позивача внаслідок того, що право вимоги за вказаним договором не перейшло від первісного кредитора до позивача, оскільки договір факторингу був укладений майже за 3 роки до укладання первісними кредитором з відповідачем договору позики, та в самому договорі факторингу передбачено лише перехід прав вимогилише тих зобов`язань, які вже виникли у первісного кредитора. Дослідивши матеріали справи, надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, вислухавши думку представника відповідача, суд дійшов таких висновків. Установлено, що 31.03.2024 між [PERSON] та ТОВ «МІЛОАН» укладений договір про споживчий кредити № 100114673 в електронній формі в особистому кабінеті позичальника. На виконання вказаного договору первісним кредитором ТОВ «МІЛОАН» відповідачу перераховані кредитні кошти у розмірі 5000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 31.03.2024 № 85992701. Відповідно до п. 1.5 Договору про надання споживчого кредиту від 31.03.2024 № 100114673 денна процентна ставка складає 1,94%. 30.07.2024 між ТОВ «МІЛОАН» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 30072024/2, відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Вказане підтверджується наданим договором факторингу, актом приймання-передачі реєстру боржників № 2 від 30.07.2024 за Договором факторингу від 30.07.2024 № 30072024/2, витягом з реєстру боржників № 2 від 30.07.2024, реєстром боржників № 2 від 30.07.2024, платіжною інструкцією від 31.07.2024 № 384. Факт укладення вказаного договору та отримання грошових коштів у розмірі 5000,00 грн відповідачем не оспорюється. Також стороною відповідача не оспорюється перехід права вимоги за вказаним Договором до позивача. Водночас відповідач заперечував у задоволенні позовних вимог за вказаним договором в частині нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 12445,00 грн, заборгованості за комісією за надання кредиту у розмірі 550,00 грн та заборгованості за неустойкою (штрафом, пенею) у сумі 805,00 грн. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, представник відповідача посилався на нікчемність умов договору про споживчий кредит, якими передбачена денна процентна ставка 1,94%, натомість як відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини 4 цієї статті, не може перевищувати 1%. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши доводи та аргументи сторін з приводу стягнення процентів за користування кредитом, дійшов таких висновків. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Дослідивши Договір про надання споживчого кредиту від 31.03.2024 № 100114673, суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між первісним кредитором та відповідачем регулюються нормами Закону України «Про споживче кредитування». Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023, внесені зміни в Закон України «Про споживче кредитування», зокрема статтю 8 цього Закону доповнено частиною 5 - «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.». Частиною 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5 %». Суд приймає аргументи представника відповідача та зазначає, що перехідні положення закону застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Як встановлено судом, Договір про надання споживчого кредиту № 100114673, укладений 31.03.2024, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким доповнено ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» частиною 5 щодо максимального розміру денної процентної ставки, яка не може перевищувати 1%. Отже умови договори щодо встановлення денної процентної ставки мають відповідати ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», яка вступила в дію з 24.12.2023. Судом встановлено, що пунктом 1.5 Договору про надання споживчого кредиту від 31.03.2024 № 100114673 передбачена денна процентна ставка, яка складає 1,94%, що не відповідає та суперечить нормам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини 1 цієї статті, є нікчемним. Частиною 1 статті 27 ЦК України визначено, що правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 статті 1057-1 ЦК України передбачено, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Водночас ч.1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочинне створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Така позиція сформована Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 у справі № 727/5461/23, Суд вказав, що: «нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (аb initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ірso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (egra omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/ набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ех officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах». Отже, умови п. 1.5 Договору про надання споживчого кредиту від 31.03.2024 № 100114673 про визначення денної процентної ставки у розмірі 1,94% є нікчемними. Суд, визнавши нікчемність вказаного пункту договору в частині встановлення денної процентної ставки у розмірі 1,94%, не застосовує нарахування процентів за користування кредитом виходячи з розміру максимальної процентної ставки 1%, встановленго Законом України «Про споживче кредитування», оскільки в силу нікчемності вказаних умов пункту 1.5 договору, проценти є неузгодженими, а отже, не підлягають нарахуванню та стягненню. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором про споживчий кредит від 31.01.2023 № 100114673, представник відповідача також посилався на нікчемність умов договору щодо нарахування комісій з надання кредиту. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши доводи та аргументи сторін з приводу стягнення комісії за надання кредиту, дійшов таких висновків. Відповідно до позовних вимог, позивач просить стягнути заборгованість за Договором про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673 заборгованість, яка включає у себе серед іншого 550,00 грн комісії за надання кредиту. Частинами 2, 3 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 у справі № 582/202/22, у якій надавалась правова оцінки рішенням судів попередніх інстанцій щодо правомірності та законності нарахування комісії за надання кредиту за типовими договорами ТОВ «МІЛОАН», зазначив, що у справі, яка переглядається, суди установили, що у договорі про споживчий кредит містяться умови про комісію за надання кредиту та за управління та обслуговування кредиту. Верховний Суд, проаналізувавши вказані умови та їх оцінку судами попередніх інстанцій, дійшов висновку, що у договорах не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредитів, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому ТОВ «Мілоан» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваних кредитних договорів, а тому положення договорів про споживчий кредит щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати комісії за надання кредиту, є нікчемними відповідно до частини першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Як вбачається з наведеної судової практики, Верховний Суд досліджував договори, укладені позичальниками з ТОВ «МІЛОАН», які повністю відповідають умовам Договору про споживче кредитування від 31.03.2024 № 100114673, який відповідач уклав з ТОВ «МІЛОАН». З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що умови, які передбачають комісію за видачу кредиту, є нікчемними, та відповідно не підлягають стягненю з відповідача. Щодо позовної вимоги про стягнення неустойки за Договором про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673 у розмірі 805,00 грн Дослідивши договір про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673, суд установив, що він укладений 31.03.2024, тобто в період дії воєнного стану. Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З урахуваннями викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування та стягнення з відповідача розміру неустойки за Договором про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673 у сумі 805,00 грн. Отже, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, ураховуючи доводи та аргументи сторін, суд дійшов висновку про зменшення розміру позовних вимог, що підлягають стягненню за Договором про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673, на суму 13800,00 грн (12445,00 грн - проценти за користування кредитом; 550,00 грн - комісії за надання кредиту; 805,00 грн - сума заборгованості за неустойкою). Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/2024 у розмірі 33400,00 грн Судом встановлено, що 03.05.2024 між [PERSON] та ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» укладений договір про надання фінансового кредиту № 04905-05/2024, який підписаний відповідачем електронним підписом (одноразовим ідентифікатором W0951). На виконання вказаного договору первісним кредитором ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» перерахував відповідачу на платіжну картку № 5168-75хх-ххх-4280 кредитні кошти у розмірі 11000,00 грн. Відповідно до п. 1.4.1 Договору, денна процентна ставка складає 1,5%. 19.09.2024 між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 19092024, відповідно до якого ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, у тому числі за вказаним договором, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняв належні первісному кредитору права вимоги до боржників, вказаним у реєстрі боржників. Вказане підтверджується наданим договором факторингу, актом приймання-передачі реєстру боржників від 19.09.2024 за Договором факторингу від 19.09.2024 № 19092024, витягом з реєстру боржників від 19.09.2024, реєстром боржників від 19.09.2024, платіжною інструкцією від 23.09.2024 № 455. Факт укладення вказаного договору та отримання грошових коштів у розмірі 11000,00 грн відповідачем не оспорюється. Також стороною відповідача не оспорюється перехід до позивача права вимоги за вказаним Договором. Водночас відповідач заперечував у задоволенні позовних вимог за вказаним договором в частині нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 19650,00 грн, та заборгованості по штрафним санкціям у розмірі 2750,00 грн. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, представник відповідача посилався на нікчемність умов договору про споживчий кредит, якими передбачена денна процентна ставка 1,5%, натомість як відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини 4 цієї статті, не може перевищувати 1%. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши доводи та аргументи сторін з приводу стягнення процентів за користування кредитом, дійшов висновків аналогічних тим, яких дійшов під час надання оцінки умовам договору про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673. Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023, внесені зміни в Закон України «Про споживче кредитування», зокрема статтю 8 цього Закону доповнено частиною 5 - «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.». Частиною 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5 %». Суд зазначає, що перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Як встановлено судом, Договір про надання фінансового кредиту № 04905-05/2024 укладений 03.05.2024, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким доповнено ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» частиною 5 щодо максимального розміру денної процентної ставки, яка не може перевищувати 1%. Отже умови договори щодо встановлення денної процентної ставки мають відповідати ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», яка вступила в дію з 24.12.2023. Як встановлено судом, пунктом 1.4.1 Договору від 03.05.2024 № 04905-05/2024 передбачена денна процентна ставка, яка складає 1,5%, що не відповідає та суперечить нормам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Отже, суд з огляду на викладену правову позицію Верховного Суду у постанові від 10.01.2024 у справі № 727/5461/23, відповідно до норм ч. 5 ст. 12 України «Про споживче кредитування», ст.ст. 27, 215, 216, 236, 1057-1, дійшов висновку, що умови п. 1.4.1 Договору про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/2024 щодо визначення денної процентної ставки у розмірі 1,5% є нікчемними. Суд, визнавши нікчемність вказаного пункту договору про надання фінансового кредиту в частині встановлення денної процентної ставки у розмірі 1,5%, не застосовує нарахування процентів за користування кредитом виходячи з розміру максимальної процентної ставки 1%, встановленого Законом України «Про споживче кредитування», оскільки в силу нікчемності вказаних умов пункту 1.5 договору, проценти є неузгодженими, а отже, не підлягають нарахуванню та стягненню. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/2024, представник відповідача також посилався на нікчемність умов договору щодо стягнення заборгованості по штрафним санкціям. Дослідивши Договір про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/2024, суд установив, що він укладений 03.05.2024, тобто в період дії воєнного стану. Відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З урахуваннями викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність нарахування та стягнення з відповідача штрафних санкцій за Договором про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/2024 у розмірі 2750,00 грн. Отже, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, ураховуючи доводи та аргументи сторін, суд дійшов висновку про зменшення розміру позовних вимог, що підлягають стягненню за Договором про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/2024, на суму 22400,00 грн (19650,00 грн - проценти за користування кредитом; 2750,00 грн - сума заборгованості по штрафним санкціям). Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором позики від 03.05.2024 № 2862992 у розмірі 3840,00 грн Судом установлено, що 03.05.2024 між [PERSON] та ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» укладений договір позики № 2862992, відповідно до умов якого первісний кредитор мав надати у користування позивача грошові кошти у розмірі 1200,00 грн строком на 20 днів. Факт укладання та отримання грошових коштів за вказаним договором стороною відповідача не оспорюється. Представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за вказаним договором, посилався на відсутність порушеного права у позивача внаслідок того, що право вимоги за вказаним договором не перейшло від первісного кредитора до позивача. Щодо переходу права грошової вимоги, суд, приймаючи аргументи відповідача, проаналізувавши надані суду докази, встановив, що 14.06.2021 між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 14/06/21, відповідно до п. 1.1 якого за цим Договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової Вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язань, плату за позикою (плату за процентною ставкою), проценти за порушення грошових зобов`язань, право на одержання яких належить Клієнту. Вказаним договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 не встановлено, що предметом відступлення за ним є в тому числі вимоги, які виникнуть у клієнта в майбутньому (майбутня вимога). З наданих позивачем додаткових угод №№ 2, 7, 37 до Договору факторингу від 14.06.2021 № 14/06/21, вбачається, що зміни щодо обсягу прав вимоги, які передаються, до цього договору факторингу не вносились. Отже на момент укладення договору факторингу (14.06.2021) у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ», оскільки договір позики з відповідачем був укладений 03.05.2024, тобто майже на 3 роки пізніше ніж відбулось відступлення права вимоги позивачу. Оскільки ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги відносно [PERSON] , як боржника у зобов`язанні, не набуло, таким чином ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем через відсутність порушеного права. Ураховуючи викладене, зокрема недоведення факту переходу права вимоги позивачу до відповідача за договором позики від 03.05.2024 № 2862992, позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості за договором позики №2862992 у розмірі 3840,00 грн не підлягають задоволенню. Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля. Сталою практикою Верховного Суду підтверджено, що пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою, дія якої поширюється на всіх військовослужбовців в розумінні п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без виключення (Постанова Верховного Суду від 26.12.2018 у справі № 522/12270/15-ц; Постанова Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №175/377/16-ц; Постанова Верховного Суду від 25.09.2019 у справі №521/9626/15- ц; ), у тому числі на військовослужбовців за контрактом (Постанова Верховного Суду від 14.05.2021 у справі №502/1438/18), офіцерів запасу (Постанова Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №642/548/21), тощо. Згідно з витребуваної з Національної поліції інформації, [PERSON] [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , згідно з наказом ГУНП в Одеській області від 02.07.2024 № 1010 о/с, призначений на посаду інспектора взводу № 2 роти № 4 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) Головного управління Національної поліції в Одеській області. Відповідно до наказу МВС України від 04.09.2023 № 732 «Про затвердження Змін до Положення про підрозділи поліції особливого призначення» поліцейські підрозділів поліції особливого призначення беруть участь в обороні України, виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану на всій території України або в окремій її місцевості. Згідно наказу Національної поліції України від 07.06.2024 № 626 «Про затвердження змін у штатах Національної поліції» у штаті ГУНП в Одеській області створено батальйон поліції особливого призначення (стрілецький). На теперішній час [PERSON] наказом ГУНП в Одеській області від 28.06.2025 № 1090 ДСК з 29.06.2025 відряджений до сил та засобів ОСУВ « [INFO] » ОТУ « [INFO] » в підпорядкування командиру зведених підрозділів ДПОП ОШБ НПУ «ЛЮТЬ», які відповідно до бойового розпорядження Головнокомандувача ЗСУ від 28.12.2024 № 26499 ДПУ-3 - ЛОЗОВА виконують бойові (спеціальні) завдання та спеціальні операції з відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України. Окрім цього, як вже зазначалось судом, відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки встановлений судом факт укладання договір в період воєнного стану, як наслідок наданий позивачем розрахунок заборгованості за відсотками та штрафними санкціями, неустойкою включає у себе період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, суд вважає вказані вимоги безпідставними та таким, що суперечать діючому законодавству, а тому не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором про споживчий кредит від 31.03.2024 № 100114673 у розмірі 5000,00 грн та стягнення заборгованості за тілом кредиту за договором про надання фінансового кредиту від 03.05.2024 № 04905-05/24 у розмірі 11 000,00 грн. В іншій частині позовні вимоги є недоведеними (щодо переходу права вимоги за договором позики), безпідставними та такими, що суперечать вимогам законодавства (проценти за користування кредитом, комісії та неустойка, штрафні санкції), а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, ураховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог 28,55% (16000*100:56040), судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 864,50 грн (3028*28,55%) покладаються на відповідача. Окрім цього, представником відповідача заявлена вимога про стягнення з позивача судових витрати з правничої допомоги на користь відповідача у розмірі 7000,00 грн. На підтвердження заявленої вимоги представником відповідача наданий Договір про надання правничої (правової) допомоги від 14.02.2025 № 25029, Додаток № 1 від 14.02.2025 до Договору надання правничої (правової) допомоги від 14.02.2025 № 25029, розрахункова квитанція від 27.02.2025 до цього договору, акт приймання-передачі послуг № 1 від 04.03.2025, детальний опис робіт (наданих послуг) від 04.03.2025, ордер на надання правничої допомоги від 06.05.2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8815/10. Суд при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, зокрема щодо стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат з правничої допомоги, ураховує правову позицію Верховного Суду викладену у постановах від 29.03.2018 у справі №907/357/16, від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 08.04.2019 у справі №922/619/18, щодо розподілу та розміру витрат на правничу (правову) допомогу, а саме те, що відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у справі № 357/11023/18 зазначив, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. У постанові від 28 грудня 2020 року справі № 640/18402/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правовудопомогу в сумі 12350 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить віл обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним. Отже, ураховуючи, що позивач не навів обґрунтувань щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу, їх неспівмірності, та ураховуючи підтвердження стороною відповідача належними, достатніми, допустимими доказами понесених витрат з отриманої правничої допомоги, суд дійшов висновку про наявність підставі для стягнення з позивача на користь відповідача понесених ним витрат з правничої допомоги у розмірі 7000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial