Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

[PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~АТ ««Українська\~залізниця» про\~стягнення недоплаченої\~частки заробітної\~плати.\~На обгрунтування\~своїх позовних\~вимог зазначила,\~що вона\~працює сигналістом\~в СП\~«Верхівцевська дистанція\~колії» РФ\~«Придніпровська залізниця»\~АТ «Українська\~залізниця».\~У 2017\~році,\~2018\~році,\~2019,\~році,2020\~році,\~2021\~році їй\~надавалась щорічна\~графікова тарифна\~відпустка.\~З цього\~приводу позивач\~зверталася з\~особистою заявою\~до керівника\~з проханням\~надати матеріальну\~допомогу на\~оздоровлення відповідно\~до п.3.1.16\~Колективного договору\~Придніпровської залізниці\~на 2007-2015\~роки,\~що був\~прийнятий на\~конференції трудового\~колективу залізниці\~24.02.2015,\~який є\~чинний.\~Розмір допомоги\~повинен складати\~не менше\~мінімальної заробітної\~плати по\~Україні на\~момент виплати\~допомоги,\~та відповідно\~до п.3.1.16\~Колективного договору\~Верхівцевської дистанції\~колії на 2011-2012\~рік,\~що був\~схвалений конференцією\~трудового колективу\~Верхівцевської дистанції\~колії 23.03.2012,\~який є\~чинний по\~цей час\~(пролонгований\~відповідно до\~ст.\~9\~ЗУ «Про\~колективні договори\~і угоди»), яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні. Відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Але Відповідач проігнорував п.3.1.16 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, на 2011-2012 рік - не надав матеріальну допомогу на оздоровлення в повному розмірі, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Як вбачається з п.3.1.16\~Колективного договору\~на 2011-2012\~рік,\~які є\~чинними по\~цей час,\~встановлено,\~що матеріальна\~допомога на\~оздоровлення виплачується\~за письмовою\~заявою працівника,\~у розмірі\~40\~відсотків ставки\~чи посадового\~окладу на\~момент надання\~допомоги за\~професією,\~котру обіймає\~працівник але\~не менше\~мінімальної заробітної\~плати по\~Україні на\~момент виплати\~допомоги. Таким чином,\~враховуючи,\~що Колективний\~договір РФ\~«Придніпровська залізі\~їй ця»\~є вищим\~колективним договором\~над колективними\~договорами структурних\~підрозділів,\~які в\~свою чергу\~не можуть\~погіршувати становище\~працівника порівняно\~з колективним\~договором вищого\~порядку,\~а прийнята\~31.03.2017\~спільна Постанова\~керівництва регіональної\~філії «Придніпровська\~залізниця» і\~голови Дорожньої\~профспілкової організації\~Придніпровської залізниці\~Букреєва О.В.\~№ Н32/20,\~П-4-5г\~від 31.03.2017\~про застосовування\~з 01.04.2017\~замість мінімальної\~заробітної плати,\~як розрахункової\~величини для\~визначення посадових\~окладів,\~заробітної плати\~та інших\~виплат передбачених\~колективними договорами,\~величину «125\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб,\~встановленого законом»,\~прийнята з\~порушенням і\~вимог Колективного\~договору,\~отже не\~підлягає застосуванню\~при визначні\~розміру матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення.\~За таких\~обставин Відповідач\~безпідставно недоплачував\~суму матеріальної\~допомоги позивачу\~і яка становить:\~за 2017\~рік-\~(3200\~-\~2000\~=\~1200),\~оскільки було\~у 2017\~році замість\~3200\~грн.\~виплачено 2100\~грн.;\~за 2018\~рік -(3723-\~2203,76\~=\~1520,00),\~оскільки було\~у 2018\~році замість\~3723\~грн.\~виплачено 2203,00\~грн.;\~за 2019\~рік-\~(4173-\~2401,79\~=\~1772,00),\~оскільки було\~у 2019\~році замість\~4173\~грн.\~виплачено 2401,00\~грн.;\~за 2020\~рік-\~(4723-\~2628,00\~=\~2095,00),\~оскільки було\~у 2020\~році замість\~4723\~грн.\~виплачено загалом\~2628,00\~грн.;\~за 2021\~рік-\~(6000\~-2838,00\~=\~2095,00),\~оскільки було\~у 2021\~році замість\~6000\~грн.\~виплачено 2628,00\~грн.\~Загалом сума\~недоплаченої частки\~заробітної плати\~становить 9749,00\~грн. \~Враховуючи викладене, просив суд стягнути з відповідача\~суму матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 роки (включно) у розмірі 9749,00 гривень. Ухвалою суду від 07 липня 2025 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача по справі/а.с.25/, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача\~в судовому\~засіданні,\~яке проходило\~в режимі\~відеоконференції позовні\~вимоги не\~визнала,\~підтримала відзив\~на позовну\~заяву /а.с.\~36-40/,\~згідно якого\~ вказують,\~що п\~3.1.16\~Колективного договору\~на який\~посилається позивач\~не підлягає\~застосуванню,\~оскільки межі\~здійснення державного\~регулювання оплати\~праці,\~передбаченого статтею\~8\~ЗУ «Про\~оплату праці»,\~06\~грудня 2016\~року,\~яким установлено\~особливі умови\~визначення посадових\~окладів працівників\~та встановлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~для визначення\~посадових окладів\~та заробітної\~плати працівників\~та інших\~виплат.\~Так,\~пунктом 3\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~цього Закону\~установлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~для визначення\~посадових окладів\~та заробітної\~плати працівників\~та інших\~виплат,\~крім розрахунку\~щорічного обсягу\~фінансування статутної\~діяльності політичних\~партій.\~До внесення\~змін до\~законів України\~щодо незастосування\~мінімальної заробітної\~плати як\~розрахункової величини\~вона застосовується\~у розмірі\~прожиткового мінімуму для\~працездатних осіб,\~встановленого на\~1\~січня календарного\~року,\~починаючи з\~1\~січня 2017\~року. Також пунктом\~5\~Прикінцевих та\~перехідних положень\~установлено,\~що мінімальна\~заробітна плата\~після набрання\~чинності цим\~Законом не\~застосовується як\~розрахункова величина\~у колективних\~договорах та\~угодах усіх\~рівнів.\~До внесення\~змін до\~колективних договорів\~і угод\~усіх рівнів\~щодо незастосування\~мінімальної заробітної\~плати як\~розрахункової величини\~вона застосовується\~у розмірі\~прожиткового мінімуму\~для працездатних\~осіб.\~Враховуючи викладене\~та з\~огляду на\~відсутність факту\~визнання недійсними\~пунктів 3,\~5\~розділу ІІ\~Закону 1774,\~імперативна норма\~закону щодо\~незастосування з\~року у\~колективних договорах\~розрахункової величини\~у вигляді\~мінімальної заробітної\~плати має\~виконуватися в\~повному обсязі\~всіма без\~винятку суб`єктами\~на території\~України.\~Крім того\~нормою зазначеного\~Закону передбачено,\~що норма\~щодо незастосування\~розрахункової величини\~у вигляді\~мінімальної заробітної\~плати,\~застосовується щодо\~осіб які\~уклали колективні\~договори незалежно\~від їх\~дій чи\~бездіяльності.\~Тому з\~метою приведення\~у відповідність\~умов Колективного\~договору до\~вимог законодавства\~Відповідач спільною\~постановою керівництва\~та первинної\~профспілкової організації\~структурного підрозділу\~«Верхівцевська дистанція\~колії» регіональної\~філії "Придніпровська\~залізниця"\~АТ "Укрзалізниця"\~№ 386\~від 10.04.2017\~року постановили\~на виконання\~пунктів 3,\~5\~розділу ІІ\~«Прикінцевих та\~перехідних положень»\~Закону України\~№ 1774\~застосовувати з\~01.04.2017\~року у\~діючому колективному\~договорі замість\~величини «мінімальна\~заробітна плата»\~розрахункову величину\~«125\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~працездатних осіб»,\~встановленого Законом.\~Також спільною\~постановою керівництва\~та первинної\~профспілкової організації\~структурного підрозділу\~«Верхівцевська дистанція\~колії» регіональної\~філії "Придніпровська\~залізниця"\~АТ "Укрзалізниця"\~№ 550\~від 10.06.2021\~року постановлено\~при наданні\~працівникам щорічної\~відпустки загальної\~тривалості або\~не менше\~її половини\~(у\~випадках поділу\~відпустки на\~частини),\~незалежно від\~періоду її\~надання,\~виплачувати один\~раз на\~рік згідно\~з положенням\~за письмовою\~заявою працівника\~матеріальну допомогу\~на оздоровлення\~в розмірі\~50\~відсотків тарифної\~ставки чи\~посадового окладу\~за посадою,\~котру обіймає\~працівник,\~встановленого штатним\~розписом на\~дату подання\~заяви,\~але не\~менше двох\~прожиткових мінімумів\~для працездатних\~осіб,\~встановлених законодавством\~України на\~1\~січня (податкового)\~звітного року.\~Таким чином,\~вимога щодо\~виплати матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення у\~розмірі не\~менше мінімальної\~заробітної плати\~не відповідає\~вимогам п.п.\~3,\~5\~розділу ІІ\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України»\~від 06.12.2016.\~Разом з\~тим,\~не внесення\~до теперішнього\~часу відповідних\~змін до\~колективного договору\~не надає вимагати виплат,\~які суперечать\~Закону.\~З наданих\~позивачем документів\~жодним чином\~не вбачається,\~що голова\~профспілкової організації,\~виступаючи особою,\~яка діє\~в інтересах\~членів учасників\~профспілки-працівників\~підприємства та\~виступає від\~їх імені\~згідно статутних\~документів профспілки,\~як представник\~колективної угоди\~діяв з\~порушення вимог\~колективного договору\~чи законодавства.\~Так само\~з огляду\~на зазначене\~є необґрунтованими\~і висновки\~щодо одностороннього\~встановлення з\~боку відповідача\~умов,\~що погіршують\~оплату праці,\~оскільки зазначене\~спростовується вищевикладеними\~висновками.\~Також є\~помилковими висновки\~позивача про\~застосування до\~спірних відносин\~статті 9\~КЗпП України.\~Поряд з\~зазначеними висновками,\~позивач,\~жодним чином\~не наводить\~в чому\~саме для\~нього наступило\~погіршення та\~які саме\~суттєві умови\~трудового договору\~порушуються в\~даному випадку,\~а саме,\~чи має\~місце зміна\~системи оплати\~праці на підприємстві в\~бік погіршення,\~або чи\~має місце\~зміна розміру\~матеріальної допомоги\~у вигляді\~40\~відсотків,\~тобто ті\~основні умови\~трудового договору,\~який укладений\~нею під\~час прийняття\~позивача на\~роботу. Більш того,\~позивач погоджується\~з тим,\~що вона\~отримувала матеріальну\~допомогу,\~згідно колективного\~договору у\~розмірі 40\~%\~відсотків від\~розміру її\~окладу за\~трудовим договором.\~Натомість,\~на думку\~позивача,\~відповідачем невірно\~застосовано розрахункову\~величину,\~у розмірі\~прожиткового мінімуму\~для працездатної\~особи,\~замість мінімальної\~заробітної плати.\~Тобто позивач\~вважає,\~що застосування\~розміру розрахункових\~величин,\~можливість встановлення\~яких знаходиться\~поза межами\~як позивача\~так і\~відповідача є\~суттєвою умовою\~її умов\~оплати праці.\~Таким чином,\~з огляду\~на той\~факт,\~що названі\~вище розрахункові\~величини не\~є сталими\~та приймаються\~відповідно до\~закону України\~«Про прожитковий\~мінімум» від\~15.07.1999\~№ 966\~та жодним\~чином не\~залежать від\~волі сторін\~трудового договору,\~зазначення розміру\~таких розрахункових\~величин,\~як основних\~умов трудового\~договору є\~неможливим,\~внаслідок чого\~зміна таких\~величин у\~встановленому законодавством\~порядку не\~може свідчити\~про зміну\~істотних умов\~праці.\~Вважають,\~що відповідачем\~пропущено строк\~на звернення\~до суду\~із відповідними\~вимогами,\~оскільки \~відповідно до\~ЗУ №\~2352-ІХ\~від 01.07.2022\~року,\~який набрав\~чинності 19.07.2022\~року,\~внесені зміни\~до статті\~233\~КЗпП України,\~якими визначено,\~що працівник\~може звернутися\~із заявою\~про вирішення\~трудового спору\~безпосередньо до\~суду в тримісячний строк\~з дня,\~коли він\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права.\~Вказаним Законом\~скасовані норми\~колишньої редакції\~ч.2\~ст.\~233\~КЗпП України,\~згідно якої,\~у разі\~порушення законодавства\~про оплату\~праці працівник\~мав право\~звернутися до\~суду з\~позовом про\~стягнення належної\~йому заробітної\~плати без\~обмеження будь-яким\~строком.\~Таким чином,\~приймаючи до\~уваги те,\~що Позивач\~звернувся до\~суду з\~позовом у\~квітні 2025\~року,\~строк звернення\~до суду\~з вимогами\~про стягнення\~з Відповідача\~недоплаченої матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення за\~2017-2021\~роки,\~пропущений,\~що є\~підставою для\~відмови в\~задоволенні позовних\~вимог. \~ Судом встановлені наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Згідно копії посвідчення № [NUMBER] від 23 грудня 2021 року позивач [PERSON] працює на посаді сигналіста СП «Верхівцевська дистанція колії» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За розрахунковими листами структурного підрозділу СП «Верхівцевська дистанція колії» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» /а.с.20-21/ щодо виплати матеріальної допомоги з 2017 року [PERSON] вбачається, що вона отримала матеріальну допомогу в сумі 2000 грн. при виході у відпустку в квітні 2017 року; щодо матеріальної допомоги за 2018 року вбачається, що остання отримала матеріальну допомогу в сумі 2203,76 грн. при виході у відпустку в січні 2018 року; щодо матеріальної допомоги за 2019 року вбачається, що остання отримала матеріальну допомогу в сумі 2401,01 грн. при виході у відпустку в лютому 2019 року; щодо матеріальної допомоги за 2020 року вбачається, що остання отримала матеріальну допомогу в сумі 2628,00 грн. при виході у відпустку в лютому 2020 року; щодо матеріальної допомоги за 2021 року вбачається, що остання отримала матеріальну допомогу в сумі 2838,700грн. при виході у відпустку в січні 2021 року. З матеріалів справи вбачається, що за п. 3.1.16 Колективного договору Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на 2007-2015 роки /а.с.9-13/ та Колективним договором Верхівцевської дистанції колії на 2011-2012 роки, схваленого на конференції трудового колективу дистанції колії 23 березня 2012 року /а.с.14-19/, було передбачено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою згідно із положенням матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. При цьому згідно із п. 1.4 Колективного договору зміни і доповнення до Колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін та затверджуються на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету, а всі інші\~на конференції трудового колективу. Згідно із ст. 10 Кодексу законів про працю України (далі\~КЗпП) колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців. За ч. 1 ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції. На підставі ст. 13 КЗпП у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.). Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Відповідно до ст. 18 КЗпП положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. За ч. 2 ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. На підставі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. За ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Натомість, на підставі пп. 3, 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року, за постановою постанови керівництва та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «Верхівцевська дистанція колії» № 386 від 10.04.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата», розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб», встановленого законом. Суд у цьому сенсі зазначає, що за ч. 2 ст. 19 КЗпП якщо роботодавець порушив умови колективного договору, профспілки, що його уклали, мають право надсилати роботодавцю подання про усунення цих порушень, яке розглядається у тижневий строк. У разі відмови усунути порушення або недосягнення згоди у зазначений строк профспілки мають право оскаржити неправомірні дії або бездіяльність посадових осіб до суду. Правові і організаційні засади функціонування системи заходів по вирішенню колективних трудових спорів (конфліктів) і спрямований на здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними врегульовано Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Так відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б)\~укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. Колективні трудові спори, на відміну від індивідуальних - це спори непозовного провадження між найманими працівниками, трудовим колективом (профспілкою) і власником чи уповноваженим ним органом, в яких йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин. А тому, до таких спорів застосовується примирно-третейський порядок вирішення, правовий механізм якого визначено Законом України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)». Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року по справі № 479/58/19 та підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 01.10.2019 року по справі № 916/2721/18. Суд встановив, що у 2017-2021 роках позивачу при наданні відпусток повинна була надаватись за його заявою матеріальна допомога на оздоровлення відповідно до п. 3.1.16 Колективного договору, які є чинними по цей час, яка відповідно повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати такої матеріальної допомоги. Однак в порушення Колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення позивачу надавалась частково протягом 2017-2021 років, тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. Так за Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2000 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2325 грн. На підставі Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2401,25 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4723 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2627,50 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 грн., а 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив лише 2837,50 грн. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період [PERSON] становить: за 2017 рік за 2017 рік- (3200 - 2000 = 1200), оскільки було у 2017 році замість 3200 грн. виплачено 2100 грн.; за 2018 рік -(3723-\~2203,76 = 1520,00), оскільки було у 2018 році замість 3723 грн. виплачено 2203,00 грн.; за 2019 рік- (4173-\~2401,79 = 1772,00), оскільки було у 2019 році замість 4173 грн. виплачено 2401,00 грн.; за 2020 рік- (4723-\~2628,00 = 2095,00), оскільки було у 2020 році замість 4723 грн. виплачено загалом 2628,00 грн.; за 2021 рік- (6000\~-2838,00 = 2095,00), оскільки було у 2021 році замість 6000 грн. виплачено 2628,00 грн. Загалом сума недоплаченої частки заробітної плати становить 9749,00 грн. До такого висновку суд приходить враховуючи, що прийняття 10 квітня 2017 року постанови керівництва та первинної профспілкової організації структурного підрозділу «Верхівцевська дистанція колії» № 386 про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», а також «не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 1 січня звітного року» відповідно, є діями, що погіршували становище працівників порівняно із діючим законодавством. При цьому судом враховано, що за ч. 1 ст. 9 КЗпП умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, внаслідок чого вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагає судової процедури визнання їх недійсними. За п. 3 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. На підставі п. 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що п. 3, 5 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки за ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, проаналізувавши у сукупності наведені положення законодавства та враховуючи, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття таких законів, договорами про працю відповідно не мають зворотньої сили. Таким чином суд з цих підстав не приймає посилання представника відповідача на те, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення для позивача не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина. Отже, на підставі наведеного вмотивування, вбачається висновок, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» не створює юридичних наслідків щодо застосування Колективного договору в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення визначається в даному випадку Колективним договором, умовами п. 3.1.16 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини, незалежно від періоду її надання, за письмовою заявою в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, оскільки прийнята 10.04.2017 року постанова керівництва «Верхівцевська дистанція колії» № 386 про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», була прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначенні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення позивача. Виходячи з наведеного обґрунтування, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення протягом 2017-2021 років у загальному розмірі 9749,00 грн. є неправомірними. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Дніпровського апеляційного суду від 3 лютого 2022 року по справі № 177/1110/21. На підставі ч. 2 ст. 233 КЗпП (в редакції до змін від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Суд також зазначає, що відповідно до ст. 233 КЗпП (в редакції від 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Натомість, на підставі п. 1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину. При цьому суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року. Крім цього, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд виснував, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27 квітня 2023 року по справі № 300/4201/22. Враховуючи викладене вмотивування, а також те, що питання про звільнення позивача з роботи у відповідача не є предметом вирішення даного спору, враховуючи, що на момент невиплати [PERSON] матеріальної допомоги на оздоровлення діяли норми ст. 233 КЗпП, які передбачали можливість в разі порушення законодавства про оплату праці працівнику звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, то в даному випадку підстав для застосування тримісячного строку для звернення до суду з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого, відповідно не підлягають застосуванню. Таким чином суд дійшов висновку, що [PERSON] не було пропущено строки звернення до суду із даним позовом відповідно до ст. 233 КЗпП, внаслідок чого заявлені ним позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. За ст. 141 ЦПК з відповідача на користь держави також підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211,20 грн., від сплати якого позивача при подані даного позову до суду звільнено за законом.

Outcome: approved