Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізенберг Д.Д. про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] з 2020 року постійно проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира набута ним та [PERSON] у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького МНО Бугрім О.А., 09.09.2020 р. за р. № 2041. Оскільки власних коштів, необхідних на придбання квартири у позивача, на момент її придбання, не вистачало, він уклав договір позики від 09.09.2020 р. з громадянином [PERSON] , за умовами якого отримав у борг кошти в сумі 20\~000 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше ніж 09.09.2021 р. Пунктом 5 договору позики передбачено, що у разі неповернення суми боргу у строк встановлений договором, позикодавець має право звернути стягнення на належну позичальнику 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Розуміючи, що у позивача спливав термін повернення позики, а необхідні для її повернення кошти відсутні, відповідач [PERSON] запропонувала позивачу, з метою уникнення можливості реалізації належної сторонам квартири в рахунок погашення боргу за договором позики, укласти договір дарування за умовами якого позивач подарує відповідачу [PERSON] належну йому частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач усвідомлював, що термін повернення коштів за договором позики спливав, а у нього в наявності не було необхідної суми для їх повернення, задля того, щоб не втратити єдине житло, в якому позивач мешкає, він погодився на пропозицію відповідача. При цьому, сторони між собою домовились про те, що майбутній договір дарування не призведе до будь-яких негативних наслідків для однієї з сторін, життєві обставини у сторін не зміняться, а позивач буде в подальшому постійно та безперешкодно проживати в квартирі, незважаючи на укладення дарування. Попередньо узгодивши вказані умови, [PERSON] та [PERSON] уклали договір про визначення часток у спільній власності подружжя та дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО Кукурудз Т.Ю. 18.08.2021 р., зареєстрований в реєстрі за № 1738. Після укладення оскаржуваного договору сторони продовжували проживати однією сім`єю в вищевказаній квартирі. Пізніше стосунки сторін погіршилися, що врешті призвело до того, що відповідач [PERSON] фактично вигнала позивача з квартири, аргументуючи це тим, що вона є одноособовою власницею квартири. Позивач на протязі певного проміжку часу намагався потрапити до квартири, але відповідач [PERSON] перешкоджала йому в цьому та перешкоджає зараз. Таким чином, при укладення оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від можливого виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з позивача, що є підставою для визнання цього правочину недійсним. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати недійсним договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 18.08.2021 р. приватним нотаріусом Запорізького МНО Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1738. Ухвалою суду від 06.09.2024 року провадження по справі відкрито та призначено до підготовчого судового засідання. 19.09.2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позов, в якому зазначено, що 03.09.2019 р. між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб, який 28.03.2024 р. було розірвано. Так, 28.08.2020 року відповідач продала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана ще до моменту укладення шлюбу з позивачем. Відповідач [PERSON] витратила кошти, вилучені від продажу цієї квартири, на купівлю іншої квартири, що відбулося 09.09.2020 р. А саме 09.09.2020 р. сторони придбали у спільну сумісну власність, і оформили на ім`я позивача, квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Купівля здійснена за кошти, виручені від продажу відповідачем квартири 28.08.2020 р., а також кошти, що були взяті подружжям в кредит АТ КБ «Приватбанк». Кредит оформлено на ім`я позивача, проте погашення кредиту здійснювалося [PERSON] . З метою погашення кредиту [PERSON] отримала в позику від [PERSON] 15\~000 доларів США, що підтверджується розпискою від 28.05.2021 р. Одержаними відповідачем від [PERSON] коштами подружжя розрахувалося з АТ КБ «Приватбанк». Кредит було погашено 23.05.2021 р. Відповідач [PERSON] до теперішнього часу продовжує повертати [PERSON] отримані від неї кошти. Квартира за адресою: [ADDRESS] дійсно придбавалася у спільну сумісну власність, однак оскільки значною мірою внесок у придбання квартири несла [PERSON] , а після придбання квартири вона несла на собі тягар погашення заборгованості по кредиту, взятому на придбання квартири, то логічним рішенням сторін було укласти договір дарування 1/2 частки цієї квартири. При цьому, позивач забезпечений житлом, він має у власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивач не повідомляв [PERSON] про те, що позичив у [PERSON] грошові кошти. Сумнівним є факт складення розписки 09.09.2020 р., при цьому [PERSON] так і не звернувся з позовом про стягнення тких коштів. Отже, оспорюваний позивачем договір був спрямований на реальне створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Доводи позивача про фіктивний характер правочину є неправдивими і безпідставними, крім того, надана позивачем розписка є недостовірним доказом. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд в позові відмовити повністю та стягнути з позивача на її користь судові витрати. Ухвалою\~суду від 13.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, поважну причину неявки суду не повідомила, відзив не надала. Третя особа приватний нотаріус Запорізького МНО Кукурудз Т.Ю. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Запорізького МНО Запорізької області Тізенберг Д.Д. належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, поважну причину неявки суду не повідомила, заяв не надала. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 28.08.2020 року між [PERSON] , [INFO] (продавець) та [PERSON] , [INFO] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 3485, відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; за домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 301\~487,00 грн. 09.09.2020 року [PERSON] складена розписка відповідно до змісту якої, [PERSON] , [INFO] , взяв у борг 20\~000 доларів США, еквівалентно курсу 27,80 грн., на купівлю квартири, на строк 1 рік (12 місяців) у [PERSON] . Зобов`язався повернути вказану суму до 09.09.2021 року. Вказана розписка підписана [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (як свідком). 09.09.2020 року між [PERSON] , [INFO] (продавець) та [PERSON] , [INFO] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2041, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає належну продавцю квартиру [ADDRESS] , і зобов`язується сплатити за неї визначену домовленістю сторін грошову суму. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 820\~000,00 грн., які покупець зобов`язується сплатити продавцю протягом одного банківського дня шляхом безготівкового перерахунку на картковий рахунок № [NUMBER] (IBAN: [NUMBER] ), що відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», МФО 305299, код банку 14360570. Сторони домовились, що факт остаточного (повного) розрахунку за цим договором підтверджується особистою заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально (п. 2.1 договору). 09.09.2020 року між АТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) та [PERSON] , [INFO] (позичальник) було укладено договір про іпотечний кредит № ZPJKGK00000122, відповідно до умов якого кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 446\~900,00 грн. у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на цілі: придбання нерухомості 410\~000,00 грн. та сплату страхових платежів 36\~900,00 грн., а позичальник зобов`язується належним чином використати та повернути кредит в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Виконання позичальником зобов`язань за цим договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, а саме: квартиру [ADDRESS] (п.3.1 договору). 09.09.2020 року [PERSON] підтвердив заявою, яку зроблено в присутності приватного нотаріуса Запорізького МНО Бугрім О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2044, що [PERSON] повністю виконав свої зобов`язання за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького МНО 09.09.2020 року за реєстровим № 2041. Сума в розмірі 820\~000,00 грн. передана [PERSON] , претензій матеріального характеру за цим договором у нього немає. Відповідно до листа АТ КБ «ПриватБанк» за № 20.1.0.0.0/7-210407/115 від 23.05.2021 р., [PERSON] повідомлено про повне виконання зобов`язання по погашенню кредитного договору № ZPJKGK00000122 від 09.09.2020 р. 28.05.2021 року [PERSON] складена розписка відповідно до змісту якої, [PERSON] , [INFO] , одержала в борг кошти від громадянки [PERSON] , [INFO] , для погашення другої половини боргу іпотечного кредиту на квартиру [ADDRESS] . Отримала кошти грошові в сумі 420\~000,00 грн. (15\~000 доларів США), зобов`язується повернути до 01.01.2028 року без відсотків. У разі неповернення грошових коштів до зазначеної дати, яку одержала у борг, зобов`язується віддати частину квартири [ADDRESS] , яка знаходиться в іпотечному кредиті і це буде гарантією виконання своїх обов`язків. Вказана розписка підписана [PERSON] , а також [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що підтверджують факт передачі грошових коштів у розмірі 15\~000 доларів США. 18.08.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про визначення часток у спільній сумісній власності подружжя та дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1738. Відповідно до п. 1 договору, сторонами під час шлюбу, зареєстрованого Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 03 вересня 2019 року, актовий запис за № 601, було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що вищезгадана квартира набута ними, сторонами, у спільну сумісну власність подружжя, вони за цим договором визначають, що їх частки в ній є рівними, а отже кожному з них належить по 1/2 частці вищевказаної квартири. Згідно із п. 2 договору, [PERSON] , дарувальник, передає у власність [PERSON] , обдаровувана, 1/2 частку вищезгаданої квартири безоплатно. Відповідно до п. 3 договору, вищевказана квартира, 1/2 частка якої передається в дар, зареєстрована на ім`я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Бугрім О.В., приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу, 09.09.2020 року за р. № 2041. Згідно із п. 6 договору, дарувальник свідчить, що квартира, яка є предметом цього договору, до моменту укладення цього договору нікому іншому не відчужена, під забороною (арештом), а також заставою, в тому числі податковою, не перебуває, не є предметом договору іпотеки, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, як місцезнаходження юридичної особи не використовується, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб (в тому числі права користування, або права за договорами оренди, найму чи шлюбним контрактом) як в межах, так і за межами України, немає. Правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до п. 11 договору, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник у зв`язку з дарунком не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Згідно із п. 14 договору, цей договір є підставою для реєстрації на ім`я [PERSON] цілої квартири, що є предметом цього договору. 30.04.2024 року [PERSON] , [INFO] , складена розписка відповідно до змісту якої, остання отримала за період 01.01.2022 р. по 30.04.2024 р. від [PERSON] , [INFO] , кошти 10\~200 доларів США, які були надані [PERSON] відповідно до її розписки від 28.05.2021 р. Залишок боргу [PERSON] становить 4800 доларів США. Допитана в попередніх судових засіданнях свідок [PERSON] зазначила, що вона знайома з [PERSON] , яка в 2021 році розповіла, що має кредит на квартиру та можливість його погашення раніше строку договору, тому запропонувала бути свідком передачі грошових коштів. Так, у травні 2021 р. в автомобілі [PERSON] жінкою на ім`я [PERSON] були передані [PERSON] грошові кошти в доларах США. Через деякий час [PERSON] знову зателефонувала [PERSON] та повідомила, що жінка, яка надала їй грошові кошти в борг попросила скласти розписку, яку їй необхідно зафіксувати, як свідку. [PERSON] погодилася та знову зустрілася з тим самими особами, перевірила та підписала розписку. Також зазначила, що під час другої зустрічі грошові кошти не передавалися. Допитана в попередніх судових засіданнях в режимі відеоконференції свідок [PERSON] зазначила, що є двоюрідною сестрою [PERSON] . Їй було відомо, що [PERSON] разом із чоловіком вирішили придбати квартиру. В 2021 році [PERSON] запропонувала [PERSON] надати грошові кошти в розмірі 15\~000 доларів США в борг, щоб не сплачувати великі відсотки банку. Так, навесні 2021 року [PERSON] передала при свідках вказану суму грошових коштів [PERSON] , однак пізніше було вирішено оформити розписку для підтвердження боргових відносин. На теперішній час [PERSON] погашено частину боргу в розмірі 10\~200 доларів США, залишок заборгованості складає 4800 доларів США. 08.11.2024 року між [PERSON] , [INFO] (продавець) та [PERSON] , [INFO] (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тізенберг Д.Д., зареєстрований в реєстрі за № 1687, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця, а покупець приймає належну продавцю квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і сплачує за неї визначену домовленістю сторін грошову суму. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 951\~300,00 грн. (п. 2.1 договору). Згідно зі\~статтею 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою\~статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно). Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша\~статті 722 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 719 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України) є недійсними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Таким чином, позивач, відчужуючи належну йому на праві власності 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на користь своєї дружини (на той час)\~ [PERSON] , був обізнаний про наявність невиконаних зобов`язань по поверненню позики на користь [PERSON] та передбачав можливе звернення стягнення на його майно, тобто [PERSON] усвідомлював негативні наслідки та мав намір їх уникнути. Крім того, на момент укладення оспорюваного договору дарування як у [PERSON] , так і у [PERSON] , існували боргові зобов`язання, при цьому за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] заборгованість погашалася та срок виконання зобов`язання було визначено до 01.01.2028 року, що не створювало реальної підстави для звернення стягнення на її майно, у тому числі на частку у квартирі. Водночас, боргові зобов`язання позивача на момент укладення договору дарування залишалися непогашеними, що свідчить про те, що причиною укладення договору дарування була необхідність уникнення можливого стягнення частки позивача, а не намір безоплатно передати її у власність відповідача. Також, суд приймає до уваги, що сторонами не заперечувалось, що після укладення оспорюваного договору дарування позивач продовжував проживати у спірній квартирі, користувався нею та не був позбавлений фактичного володіння, що свідчить про те, що сторони фактично не реалізували правові наслідки, передбачені договором дарування, а останній мав формальний характер. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що при укладенні 18.08.2021 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому зобов`язання за договором позики, отже правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому суд визнає недійсним оспорюваний правочин. Крім того, згідно із ч.1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких підстав, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: approved