Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), в якому просила: визнати кредитний договір від 29 грудня 2017 року № 630827763, укладений між нею та АТ «Сенс Банк», припиненим, а її зобов`язання з повернення кредитних коштів виконаними у повному обсязі; взнати дії АТ «Сенс Банк» з нарахування за кредитним договором від 29 грудня 2017 року № 630827763 процентів за користування кредитом після 25 листопада 2018 року неправомірними; визнати дії АТ «Сенс Банк» з направлення до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Українське бюро кредитних історій» відомостей про наявність у неї заборгованості за кредитним договором від 29 грудня 2019 року № 630827763 у сумі 26 824,73 грн, неправомірними; зобов`язати АТ «Сенс Банк» направити до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію про відсутність у неї заборгованості за договором від 29 грудня 2017 року № 630827763, укладеним між нею та АТ «Сенс Банк». Позовні вимоги мотивує тим, що 29 грудня 2017 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого стало Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (нова назва - АТ «Сенс Банк») було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії шляхом акцептування нею публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення цієї угоди, що є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа Банк». Також 29 грудня 2017 року між нею і АТ «Альфа-Банк» було укладено договір № 630827763 та відкрито картковий рахунок № [NUMBER] відповідно до публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб, примірники яких їй не видавалися. Того ж дня позивач підписала паспорт споживчого кредиту, за яким сума/ліміт кредиту становлять 54 000,00/50 000,00 грн; спосіб та строк надання кредиту безготівковим шляхом, строк кредитування - 12 місяців з можливістю продовження дії за умови дотримання клієнтом умов договору. Зазначає, що угоди про продовження дії споживчого кредиту між нею та АТ «Альфа-Банк» не укладалися, тому дія договору від 29 грудня 2017 року № 630827763 припинилася 29 грудня 2018 року. Разом з тим, 25 листопада 2018 року відбулось неправомірне безпідставне списання грошових коштів з її кредитної банківської картки в сумі 33 000 грн на рахунки у м. Дніпро, без будь-яких вказівок позивача, без її участі у проведенні платежів та без підтвердження щодо здійснення таких операцій. Водночас, АТ «Альфа-Банк» відмовив у задоволенні її претензій, посилаючись на коректність проведених 25 листопада 2018 року операцій, а також на відсутність підтверджуючих документів щодо здійснення цих операцій третіми особами. Крім того, АТ «Альфа-Банк» продовжував (і до цього часу продовжує) нараховувати на безпідставно списані кошти відсотки, пеню, штрафи, вимагаючи від позивача також і сплату зазначених нарахувань, ігноруючи факт закінчення дії згаданого кредитного договору. Проте, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року (справа № 761/10660/19), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року, було зобов`язано Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зарахувати 33 000 грн на рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я [PERSON] , та стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на її користь пеню у сумі 10 494 грн. Незважаючи на це, протягом 2020 - 2021 років до [PERSON] , в тому числі і в нічний час, телефоном зверталися невстановлені особи з вимогами про повернення заборгованості перед АТ «Альфа-Банк». У зв`язку з цим, представником позивача на адресу банку було направлено адвокатський запит. У відповіді на вказаний запит АТ «Альфа-Банк» зазначило, що за договором від 29 грудня 2017 року № 630827763 до цього часу рахується заборгованість у сумі 38 840,07 грн, яка складається з операцій, які проводилися банком з 24 листопада 2018 року по 14 грудня 2020 року, що є неправомірним та порушує охоронювані законом інтереси позивача як споживача банківських послуг. Позивач зазначає, що станом на 23 листопада 2018 року (до протиправного списання 33 000 грн) у неї існувала заборгованість за кредитом у сумі 18 272,93 грн, яка була погашена нею платежем від 21 грудня 2018 року у сумі 2 900, 22 січня 2019 року у сумі 3 084 грн та 22 лютого 2019 року у сумі 13 000 гр, а загалом у сумі 18 984 грн. Окрім того, у період з 23 листопада 2018 року по 29 грудня 2018 року банком було нараховано: списання плати за користування послугою M-Banking - 15 грн (29 листопада 2018 року); списання процентів за користування кредитом - 611,53 грн (29 листопада 2018 року); розрахунково-касове обслуговування основної картки - 60 грн (29 листопада 2018 року); перерахування винагороди в рамках акції Cash back для картки - 47,49 грн (02 грудня 2018 року). Отже, заборгованість позивача перед АТ «Альфа-Банк», станом на дату закінчення строку дії кредитного договору від 29 грудня 2017 року № 630827763, становила 16 011,97 грн, яка була погашена нею у повному обсязі після закінчення зазначеного строку, шляхом внесення вищезазначених платежів. Всі інші нарахування, які були здійснені АТ «Альфа-Банк» після закінчення строку дії кредитного, у тому числі в частині нарахування процентів за користування грошовими коштами, які протиправно були списані з рахунку позивача, остання вважає явно протиправними. Зокрема, позивач зауважує, що рішення суду, що набрало законної сили 13 липня 2020 року, про зобов`язання Акціонерного товариства «Альфа-Банк» зарахувати 33 000 грн на рахунок № [NUMBER] , відкритий на її ім`я, відбулося тільки 01 вересня 2020 року, однак протиправне нарахування процентів за користування кредитними грошима та здійснення інших нарахувань за цим кредитним договором продовжувалося і після закінчення строку дії договору до 11 грудня 2020 року. При цьому, позивач звертає увагу, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва було відмовлено у задоволенні вимог про визнання кредитного договору від 29 грудня 2017 року № 630827763 припиненим, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів виконаним, нарахування процентів за цим договором після 25 листопада 2018 року протиправним, оскільки на час розгляду даної справи Акціонерне товариство «Альфа-Банк» не заявляло позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 29 грудня 2017 року № 630827763, спір між сторонами щодо стягнення відповідних коштів (процентів) відсутній. Водночас, АТ «Сенс Банк» до цього часу з позовом про стягнення з неї нібито заборгованості за кредитним договором від 29 грудня 2017 року № 630827763 до суду не зверталося, офіційних претензій щодо згаданої заборгованості до неї не направляло, що унеможливлювало оскарження таких дій в судовому порядку. Наразі строк позовної давності стягнення вищезазначених платежів сплив. Натомість, відповідач направив до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» неправдиві відомості про наявність заборгованості перед АТ «Сенс Банк» у сумі 26 824,73 грн понад 90 днів за період липень 2021 року - березень 2023 року включно, що позивач вважає неприпустимим та таким, що порушує охоронювані законом її інтереси. Так, внаслідок таких дій вона у ТОВ «Українське бюро кредитних історій» має статус особи, що перебуває у дефолті, що унеможливлює для неї здійснення господарської діяльності, тому такі дії відповідача мають ознаки вимагання грошових коштів з останньої шляхом розповсюдження неправдивих відомостей щодо неї з метою спонукання погасити неіснуючу заборгованість. При цьому, вбачається невідповідність даних відповідача про розмір заборгованості [PERSON] за договором від 29 грудня 2017 року № 630827763, що була надана на адвокатський запит (38 840,07 грн), та тої, що була надана ТОВ «Українське Бюро кредитних історій» (26 824,73 грн), що на її думку є неприпустимим та створює для неї штучні перешкоди для оскарження неправомірних відомостей щодо наявної у неї заборгованості перед банком. Враховуючи вищевикладене, що відповідач у своїй діяльності не дотримується принципів захисту прав споживачів фінансових послуг, що призвело до порушення прав позивача як добросовісного позичальника, остання звернулася до суду з указаним позовом та просила його задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 серпня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 серпня 2023 року вказану цивільну справу прийнято до розгляду та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та в порядку статті 178 ЦПК України встановлено 15-денний строк для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову. 30 жовтня 2023 року до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Новак Н. Ю. про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, оскільки позивач бажає скористатися правом надати суду усні пояснення, а також просить допитати її в якості свідка. 02 листопада 2023 року клопотання представника позивача задоволено. Змінено порядок розгляду справи за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживача. Постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 25 січня 2024 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому представник заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи. Представник відповідача зазначає, що невід`ємною частиною договору є публічна пропозиція на укладення договору банківського обслуговування фізичних осіб, на підставі якої банком здійснюються всі необхідні операції з обслуговування картки, а клієнт, у свою чергу, зобов`язаний сплатити відповідну винагороду за обслуговування особистих карток. Підписання зазначеного договору позивачем, свідчить про те, що остання ознайомилася з усіма умовами договору, погодилася з тарифами банку на обслуговування картки та зобов`язалася їх виконувати належним чином та у повному обсязі. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду міста від 22 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 липня 2020 року, вже встановлено безпідставність вимог [PERSON] про захист прав споживача. Щодо вимоги про зобов`язання банку направити до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію про відсутність заборгованості у позивача, то відповідно до норм чинного законодавства позичальник при укладенні кредитного договору надає свою письмову згоду на передання інформації до Бюро. Разом з тим, доказів відмови від надання згоди на передання інформації до Бюро з боку позивача суду не надано. При цьому, Бюро є самостійним суб`єктом користування, зберігання вилучення інформації щодо кредитної історії, та має відповідні повноваження і можливості щодо вирішення питань з приводу існування кредитної історії. Враховуючи вищевикладене, сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову. 07 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача підтримала позицію, викладену у позовній заяві, а також зазначила, що після протиправного списання грошових коштів з рахунку позивача 25 листопада 2018 року, остання грошовими коштами відповідача не користувалася та і не могла користуватися з огляду на дії відповідача спрямовані на невиконання рішення суду щодо повернення грошових коштів на рахунок позивача. Зокрема, повернення 33 000 грн на її рахунок відбулося 01 вересня 2020 року, а строк дії наявної в неї картка АТ «Альфа-Банк» закінчився у жовтні 2020 року. Зауважила, що стороною позивача документально підтверджено, що заборгованість перед відповідачем відсутня з 22 лютого 2019 року, а всі інші нарахування, які були здійсненні банком після закінчення строку кредитування, в тому числі в частині нарахування процентів за користування грошовими коштами, які в розпорядженні позивача не перебували та протиправно були списані з рахунку невстановленими особами є явно протиправними. Крім того, звертаючись до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом що розглядається, позивачем були враховані висновки судів, що були викладені під час розгляду справи №761/10660/19, у зв`язку з чим були змінені підстави позову та надані нові докази на підтвердження правової позиції позивача у цій справі. Водночас, відповідач згадані обґрунтування проігнорував, доводів на їхнє спростування поданий представником відповідача відзив не містить. Додатковою підставою стверджувати про відсутність заборгованості позивача перед відповідачем є і той факт, що відповідач до цього часу з позовом про стягнення нібито заборгованості за кредитним договором від 29 грудня 2017 року № 63082763 до суду не звертався, офіційних претензій щодо згаданої заборгованості до неї не направляв. Відповідач також не спростував посилання позивача на явну невідповідність даних про розмір заборгованості за кредитним договором. Окрім того, твердження сторони відповідача про те, що Бюро в даному випадку є самостійним суб`єктом користування, зберігання та вилучення інформації щодо кредитної історії, а також має відповідні повноваження та можливості щодо вирішення питань з приводу існування кредитної історії не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки наразі між позивачем та відповідачем не вирішений спір щодо наявності заборгованості у сумі 26 824,73 грн як такої. Також посилання відповідача на відсутність у нього компетенції вносити у кредитну історію позивача, шляхом направлення до Бюро достовірних відомостей, не ґрунтуються на нормах профільного закону. Крім того, відповідач не надав суду доказів того, що при укладенні кредитного договору він звертався до позивача за наданням згоди на передання інформації щодо неї як суб`єкта кредитної історії до Бюро кредитних історій, а також інформації, що вона надала таку згоду. Отже, твердження позивача про те, що відповідач протиправно надав до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію про наявність у неї кредитної заборгованості залишилися не спростованими відповідачем. Враховуючи вищевикладене, сторона позивача наполягала на задоволенні позову у повному обсязі. 16 квітня 2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання сторони позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «Українське бюро кредитних історій», а також клопотання про допит позивача в судовому засіданні в якості свідка. 17 жовтня 2024 року представником позивача у судовому засіданні було знято з розгляду клопотання про витребування доказів у відповідача від 15 липня 2024 року. Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та відповіді на відзив, а також зазначили, що згідно з відомостей, наданих відповідачем у позивача, станом на 25 грудня 2018 року, прострочення по кредиту було відсутнє, заборгованість по відсотках була відсутня, заборгованість по тілу кредиту станом на 26 листопада 2018 року становила 18 272,93 грн, станом на 25 грудня 2018 року - 49 741,97 грн, з яких 33 000 - безпідставно списані з рахунку кошти. Отже, фактична заборгованість за кредитним договором станом на день закінчення його дії становила 16 741,97 грн (49 741,97 - 33 000 = 16 741,97). 22 січня 2019 року позивач внесла на рахунок відповідача 3 084 грн, 22 лютого 2019 року - 13 000 грн, а загалом у сумі 16 084 грн. Відтак, заборгованість [PERSON] перед АТ «Альфа-Банк» станом на закінчення строку дії кредитного договору становила 657,97 грн. Відповідач явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Третя особа явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача та третьої особи. Вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 29 грудня 2017 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» було укладено договір № 630827763 та відкрито картковий рахунок № [NUMBER] відповідно до публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Того ж дня позивачем було підписано паспорт споживчого кредиту, за яким сума/ліміт кредиту становлять 54 000/50 000 грн; спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом; строк кредитування - 12 місяців з можливістю продовження дії за умови дотримання клієнтом умов Договору. Факт отримання кредитних коштів та користування ними підтверджується виписками по рахунку позивача, а також не заперечувався останньою. 25 листопада 2018 року з кредитної картки позивача незаконно були списані 33 000 грн, у зв`язку з чим, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 липня 2020 року, зобов`язано Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зарахувати 33 000 грн на рахунок позивача. Згідно з випискою по кредитній картці позивача 01 вересня 2020 року банком на виконання рішення суду було зараховано на її рахунок 33 000 грн. Разом з тим, згідно з розрахунком заборгованості, наданим відповідачем, за позивачем станом на 14 грудня 2020 року рахується заборгованість у розмірі 38 840,07 грн. Звертаючись до суду позивач зазначає, що нею були виконані у повному обсязі зобов`язання щодо погашення кредиту, який нею використовувався, а нарахування банком процентів, у тому числі на суму незаконно списаних коштів, після закінчення строку дії кредитного договору є неправомірним. Крім того, позивача було допитано в якості свідка в судовому засіданні. Під час допиту [PERSON] зазначила обставини аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частинами першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З огляду на зміст статей 526, 599 ЦК України, зобов`язання вважається виконаним належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом установлено, що на момент закінчення строку дії кредитного договору від 29 грудня 2017 року № 630827763, тобто станом на 29 грудня 2018 року, позивачем не було погашено у повному обсязі заборгованість. Зокрема, з виписок по рахунку за кредитною карткою та розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 25 грудня 2018 року, з вирахуванням незаконно списаних коштів та сплачених позивачем 21 грудня 2018 року 2 900 грн, нарахованого кешбеку у сумі 47,49 грн, у останньої була наявна заборгованість за тілом кредиту в розмірі 16 741,97 грн (49 741,97 - 33 000 = 16 741,97). 22 січня 2019 року позивачем було внесено на кредитний рахунок 3 084 грн, 22 лютого 2019 року - 13 000 грн, а всього - 16 084 грн. З наведеного вбачається, що погашення позивачем заборгованості здійснювалось після закінчення строку дії кредитного договору. При цьому, 657,97 грн (16 741,97 - 16 084 = 657,97) є залишком по заборгованості, про погашення якого, на момент розгляду справи, відомості у суду відсутні. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що на момент закінчення дії договору позивачеві також були нараховані відсотки за користування кредитом, плата за користування послугою M-Banking, та комісія за розрахунково-касове обслуговування картки, що були оплачені також за рахунок внесених позивачем коштів, у зв`язку з чим, на кінець строку дії договору у позивача була відсутня заборгованість за вказаними нарахуваннями. Враховуючи вищевикладене, що не вся сума коштів сплачена позивачем до закінчення строку дії договору була зарахована на погашення тіла кредиту, та, що позивачем не надано суду доказів, що вона окремо оплачувала відсотки за користування кредитом й інші платежі, а також, навіть за умови зарахування здійснених позивачем платежів виключно в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту, все одно наявність залишку непогашеної заборгованості у сумі 657,97 грн, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання нею зобов`язання за кредитними договором належним чином. Показання позивача як свідка судом оцінюються критично, оскільки вона є стороною по справі та зацікавлена у розгляді справи. Крім того, наявними у матеріалах справи вищенаведеними доказами, її показання щодо повного погашення нею заборгованості перед банком спростовуються. При цьому, нарахування процентів здійснювалось не тільки на незаконно списані грошові кошти, а до моменту такого списання у позивача вже була наявна заборгованість за тілом кредиту, яка станом на 25 листопада 2018 року становила 18 272,93 грн, доказів протилежного матеріали справи не містять. Отже, вимога про визнання кредитного договору припиненим, а зобов`язання за ним - виконаними є безпідставною та задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про визнання дій відповідача з нарахування позивачу за кредитним договором від 29 грудня 2017 року № 630827763 процентів за користування кредитом після 25 листопада 2018 року неправомірними, то суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому, на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Зокрема, якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Таким чином, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів, зокрема, брати до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16. Судом установлено, що відповідно до умов кредитного договору від 29 грудня 2017 року № 630827763, укладеного між позивачем та відповідачем, строк дії договору становить 12 місяців, з можливістю продовження дії за умови дотримання клієнтом умов договору, тобто до 29 грудня 2018 року. Відомостей про те, що між сторонами було досягнуто домовленостей про продовження строку дії договору матеріали справи не містять. Згідно з умовами договору проценти за користування відновлювальною кредитною лінією по торговим операціям і по операціям зняття готівки в термінальних пристроях (POS-термінал, банкомат), які здійснені з використанням картки (% річних) становлять 35,99%. Проценти за користування відновлювальною кредитною лінію по торговим операціям, які здійснені з використанням картки, за умови погашення повної суми заборгованості протягом пільгового періоду (% річних) - 0,01 %. Пільговий період - до 55 днів. При цьому умови щодо нарахування відсотків за кредитом, отриманим позивачем, розташовані в розділах Акцепту пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, Паспорту споживчого кредиту та Тарифах на видачу та обслуговування картки, які регулюють правомірну поведінку сторін («Умови надання кредитної лінії», «Інші умови», «Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача» та «Умови кредитування з використанням картки»). Окрім цього, як вбачається з наданого відповідачем розрахунку на момент закінчення строку дії кредитного договору у позивача була відсутня заборгованість за процентами за користування кредитом, проте, проценти за період поза межами строку кредитування банк продовжує нараховувати саме як проценти за «користування кредитом», а не як міру відповідальності на підставі статті 625 ЦК України. Зазначене унеможливлює тлумачення нарахованих відповідачем відсотків за «користування кредитом» поза межами строку кредитування як міри відповідальності на підставі статті 625 ЦК України, будь-яких доказів щодо нарахування відсотків на підставі статті 625 ЦК України відповідачем суду не надано, тому їх нарахування після 29 грудня 2018 року (закінчення строку дії договору) є неправомірним. Разом з тим, у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Здійснення таких нарахувань, зокрема, процентів за користування кредитом, є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Зазначені висновки містяться у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц. Враховуючи вищевикладене, вимога позивача про визнання дій відповідача з нарахування процентів за користування кредитом неправомірними є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює її порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення її права, тому зазначена вимога задоволенню не підлягає. Що стосується вимог про визнання дій банку з направлення до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» відомостей про наявність у позивача заборгованості за кредитним договором від 29 грудня 2017 року у сумі 26 824,73 грн № 630827763 неправомірними та зобов`язання відповідача направити до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію про відсутність у позивача заборгованості за кредитним договором, то суд дійшов наступних висновків. Враховуючи, що судом установлено, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено відсутність у неї заборгованості перед банком за кредитним договором, виконання останньою своїх зобов`язань у повному обсязі, наявність непогашеної частини заборгованості, правові підстави для зобов`язання відповідача направити до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію про відсутність у позивача заборгованості за кредитним договором № 630827763 від 29 грудня 2017 року відсутні. Разом з тим, правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Відповідно до статті 3 вказаного Закону, кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія. У частині першій статті 5 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» зазначено, що джерелами формування кредитних історій, зокрема, є відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону. Згідно із частинами першою-другою статті 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» інформація для формування кредитної історії надається користувачем до бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо нього надає до бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону. Статтею 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачений порядок зберігання та вилучення інформації, що складає кредитну історію. Відповідно до пункту 2 частина першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» Бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього. Так, у матеріалах справи наявна відповідь ТОВ «Українське бюро кредитних історій» за вих. № 542 від 03 травня 2024 року, з якої вбачається, що АТ «Сенс Банк» підтвердив, що [PERSON] є клієнтом їх банку, а також те, що вона дала згоду на передачу даних до бюро. Коригування за договором проведене не було, оскільки на запит Бюро в АТ «Сенс Банк» була дана відповідь, що інформація передана за даним договором коректна, і виправленню не підлягає. Водночас, будь-яких документів, що підтверджували б дійсне надання згоди [PERSON] на передачу даних до Бюро до зазначеної відповіді не додано, що свідчить про те, що вона ґрунтується виключно на стверджувальних відповідях банку про наявність такої згоди. Крім того, відповідачем не було надано суду ані примірника договору, в якому б містилися відомості про надання [PERSON] згоди на передачу даних до Бюро, ані окремо підписаної згоди останньою на передачу таких даних. Посилання представника відповідача на те, що позивачем не надано доказів, що така згода відсутня є безпідставними, оскільки з наявних у справі копій Акцепту, Паспорту споживчого кредиту та Тарифів, наданих позивачем, не вбачається надання останньою згоди на передання даних до Бюро, на противагу чому, відповідачем не надано будь-яких документів, що доводили б протилежне. Окрім того, судом з метою встановлення наявності в договорі умов про надання згоди на передачу даних до Бюро, було здійснено заходи щодо ознайомлення з умовами договору про банківське фізичне обслуговування, який є невід`ємною частиною кредитного договору від 29 грудня 2017 року № 630827763, в редакції, що була чинна на момент укладення зазначеного договору, шляхом дослідження вебсайту відповідача, проте, було встановлено, що на сайті міститься лише архівна версія договору, що діяла з 20 січня 2019 року по 13 лютого 2020 року. Отримати доступ до вебсайту, що безпосередньо вказаний у договорі - www.alfabank.com.ua. не вдалося. Отже, враховуючи відсутність підтверджень надання згоди [PERSON] на збір, зберігання, використання та поширення персональних даних за договором № 630827763 від 29 грудня 2017 року та передання такої інформації до бюро кредитних історій, інформація про кредитну історію позивача була передана АТ «Сенс Банк» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» без законних підстав, тому вимога про визнання таких дій неправомірними є обґрунтованою та підлягає задоволенню. При цьому суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, оскільки повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Правовими нормами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив про те, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Формування змісту та обсягу заявлених позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Із цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява (пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення»). Таким чином, дотримуючись правових норм процесуального законодавства України, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для виходу за межі заявлених позовних вимог із метою повного та ефективного захисту прав і законних інтересів позивача та зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити з кредитної історії [PERSON] всю інформацію, що міститься у її кредитній історії, що визначено пунктом 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», оскільки судом була установлена відсутність підтверджень надання згоди [PERSON] на збір, зберігання, використання та поширення персональних даних за договором від 29 грудня 2017 року № 630827763 та передання такої інформації до бюро кредитних історій. Посилання сторони позивача на те, що сума заборгованості про наявність якої було зазначено відповідачем у відповідь на адвокатський запит (38 840,07 грн) відрізняється від відомостей, що були надані ТОВ «Українське бюро кредитних історій» (26 824,73 грн) не спростовують встановлених судом обставин, що позивачем не було погашено у повному обсязі заборгованість за спірним кредитним договором, а можуть свідчити про наявність рахункових помилок у розрахунках банку. Твердження сторони відповідача про те, що заявлені у цьому позові вимоги вже були предметом розгляду під час судового розгляду по справі № 761/10660/19 та Шевченківським районним судом міста Києва у рішенні від 22 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 липня 2020 року, було встановлено безпідставність таких вимог, судом відхиляються. Зокрема, зі змісту рішення вбачається, що такі вимоги були визнані судом передчасними, у зв`язку з чим і було відмовлено у їх задоволенні. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до частини першої статті 79 ЦПК України та частини шостої статті 81 ЦПК України докази мають відповідати ознакам достовірності, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною шостою статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено частково та позивач звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати, що включають судовий збір у розмірі 1 073,60 грн, підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial