Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. У листопаді 2023 року [PERSON] , в інтересах якої діяв адвокат Черкашин Іван Іванович, звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на майно та звільнення майна з-під арешту, яку в подальшому було уточнено. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що 26 грудня 1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. В подальшому, 20 липня 1999 року вказаний шлюб сторін було розірвано. Під час перебування у шлюбі 24.11.1998 сторони за спільні кошти придбали у власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Отже, після розірвання шлюбу з Відповідачем 1 Позивач продовжувала користуватися будинком та зберігала там свої речі. Спорів щодо порядку користування або поділу будинку у сторін не виникало. Але з часом Позивач дізналась про те, що Відповідач 1 планує продати будинок, а всі виручені кошти спрямувати на погашення власних боргів. При цьому Відповідач 1 відмовився компенсувати Позивачу вартість її частки в будинку, мотивуючи це тим, що протягом останніх років він самостійно ніс тягар утримання будинку. Отже, оскільки між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна, позивач ще в січні 2021 року звернулась до суду з позовом про розподіл майна подружжя, і рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року за Позивачем в порядку розподілу спільного майна подружжя було визнано право власності на 1/2 частку спірного будинку (справа № 332/163/20). Але в ході розгляду вказаної справи з`ясувалось, що спірний будинок перебуває під арештом в зв`язку із наявною у Відповідача заборгованістю зі сплати аліментів на користь однієї з його наступних дружин - [PERSON] (Відповідача 2). У зв`язку з вищевказаною обставиною постановою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року у справі № 332/163/20 - було скасовано, в задоволенні заявлених Позивачем вимог було відмовлено. При прийнятті вказаного рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що Позивач не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання визнання за нею права власності на вищезазначену частину вищезазначеного будинку разом із вирішенням питання про звільнення останнього з-під арешту із залученням всіх належних відповідачів за позовом. При цьому, позивач зауважує, що боргові зобов`язання Відповідача 1 перед Відповідачем 2 (на забезпечення виконання яких і було накладено арешт на нерухомість, яка є спільною власністю Позивача та Відповідача 2) - жодним чином її не стосуються, а отже не можуть обмежувати її прав власності. Накладення арешту порушує її права як співвласника спірного житлового будинку, внаслідок чого вона позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися майном на власний розсуд. У зв`язку із чим просила: поділити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та звільнити з-під арешту будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на який накладено арешт: - постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Хупавченко Н.Ю. від 20.02.2023 року при виконанні виконавчого листа № 332/4440/15, виданого 14.12.2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя (ВП № [NUMBER]); - постановою державного виконавця від 15.11.2010 року, ухваленою в межах виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 2-2515 від 23.09.2010 року, виданого Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] ; - постановою державного виконавця від 15.03.2017 року в межах виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №332/4440/15-ц від 14.12.2015 року виданого Заводським районним судом м. стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по аліментам. Також просила стягнути судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу. 05.12.2025 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідачки [PERSON] , а також зустрічна позовна заява [PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Писаренко Сергій Юрійович, до [PERSON] , терті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача за зустрічним позовом [PERSON] , районна адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району (орган опіки та піклування) про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу. Відповідно до відзиву [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірний будинок [PERSON] придбав самостійно. На момент придбання спірного будинку, шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] фактично припинилися. За три тижні до придбання вказаного будинку у ньому було прописано [PERSON] . З листопада 1998 року у спірному будинку почали проживати однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] . Через 22 дні після придбання спірного будинку, у неї та [PERSON] народилася дочка. Згодом, 31.08.2002, вони зареєстрували шлюб, а у [INFO] у них народилася ще одна дитина. Упродовж 1998-2019 років [PERSON] взагалі не цікавилась цим будинком. Крім того, відповідачка вважає, що подання [PERSON] цього позову суперечить принципу добросовісності та спрямований виключно на уникнення сплати боргу боржником та уникнення виконання судових рішень про стягнення боргу. Так, [PERSON] має перед нею заборгованість у виконавчому провадженні в сумі 857400,87 грн. Крім того, відповідачка просила застосувати строк позовної давності до вказаних вимог, оскільки спірне майно придбане [PERSON] [INFO], шлюб офіційно розірвано 20 листопада 1999 року, тобто трирічний строк з цього моменту минув ще 21 липня 2002 року, арешт на майно [PERSON] вперше було накладено 15 листопада 2010 року. Якщо обчислювати трирічний строк з цього моменту, то він минув 16 листопада 2013 року. З цих же підстав було подано зустрічну позовну заяву, відповідно до якої позивачка за зустрічним позовом просила визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на майно, набуте ним за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, а саме на житловий будинок [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] всі судові витрати та витрати на правову допомогу. 29.03.2024 надійшов відзив на позовну заяву (зустрічну), відповідно до якого адвокат Черкашин І.І. просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти подружжя, в період існування шлюбу. Позивач за зустрічним позовом ніякого відношення до укладеної угоди немає, позашлюбні стосунки не надають їй права звертатися з таким позовними вимогами. Крім того, представник зауважив, що [PERSON] не оспорювався той факт, що спірний будинок є спільною сумісною власністю, він ніколи не казав, що будинок був придбаний за його власні кошти. Також представник відповідача за зустрічним позовом зазначив, що в приписах ч. 1 ст. 73 СК України визначено, що стягнення можна накласти на особисте майно одного з подружжя, або на частку спільного майна, лише у тому випадку, коли вона виділена в натурі. Але, житловий будинок не є особистим майном [PERSON] , а належить йому разом з Відповідачем на праві спільної сумісної власності подружжя. Так, на теперішній час ідеальна частка - в натурі не виділена. При цьому положення ч. 2 ст. 73 СК України визначені конкретні умови, за наявності яких стягнення все ж таки може бути накладено інше майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: якщо судом встановлено, що договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. В даному випадку будь-які спільні борги та спільні зобов`язання відповідача та третьої особи перед позивачем - відсутні. 11.04.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву, відповідно до якої представник [PERSON] - адвокат Писаренко С.Ю. зауважив, що для визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на майно достатньо довести той факт, що на момент набуття цього майна шлюбні відносини між ним та [PERSON] фактично припинилися. Так, [PERSON] надала докази того окремого проживання. [PERSON] упродовж 1998-2019 років жодного разу не заявляла, що в цьому будинку є її частка. Представник також звернув увагу на висновок Об`єднаної палати КЦС ВС, який звучить так: «Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу». Вважає, що [PERSON] жодних прав на спірний будинок не має. Заяви, клопотання інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 23.11.2023 відкрито провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 05.02.2024 було прийнято зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Справу призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 22.04.2024 було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Черкашина І.І. про витребування доказів. Ухвалою суду від 26.07.2024 було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Черкашина І.І. про витребування доказів. Ухвалою суду від 16.12.2024 справу було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - адвокат Надворна О.С. позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві та просила задовольнити його у повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити з підстав, наведених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом [PERSON] первісний позов визнав у повному обсязі, зустрічний позов не визнав. Зазначив, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти із [PERSON] . Будинок придбавався під дачу, там були речі і його, і його колишньої дружини [PERSON] . Не заперечує той факт, що у спірному будинку була прописана [PERSON] , яка народила від нього дитину. Він деякий час проживав на дві сім`ї. В подальшому розлучився із [PERSON] , згодом одружився із [PERSON] . Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник - адвокат Писаренко С.Ю. просили відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічний позов з підстав, наведених у відзиві та у позові. Представник третьої особи Салата Н.П. вважала законним та обґрунтованим позов [PERSON] , у задоволенні позову [PERSON] просила відмовити за недоведеністю. У судовому засіванні свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] є її донькою. У 1997 році донька познайомилась із [PERSON] , з яким почала зустрічатися. [PERSON] , казав, що він розлучений. [PERSON] придбав за власні кошти житловий будинок [ADDRESS] . За цією адресою він зареєстрував доньку, вони проживали однією сім`єю. Вона часто приїжджала до них у гості. За цією адресою речей колишньої дружини не було. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, покази свідка, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено що 26 грудня 1986 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 10). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] вказаний шлюб сторін було розірвано 20 липня 1999 року (т. 1 а.с. 11). 24.11.1998 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Покупцем згідно даного договору є [PERSON] (т. 1 а.с. 13). Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2022 рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2020 року у справі № 332/163/20 - було скасовано, в задоволенні заявлених Позивачем вимог про поділ майна, що є у спільній власності, було відмовлено. Згідно тексту постанови, позивач не позбавлена права у подальшому окремо від цієї справи вирішувати питання визнання за нею права власності на вищезазначену частину вищезазначеного будинку разом із вирішенням питання про звільнення останнього з-під арешту із залученням всіх належних відповідачів за позовом (т. 1 а.с. 14-17). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2015 було стягнуто з [PERSON] пеню за невиплату аліментів в розмірі 559959,00 грн. та індексацію виплати аліментів в розмірі 29865, 40 грн (т. 1 а.с. 18). Постановою Державного виконавця Шевченківського відділу держаної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було накладено арешт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.19). З будинкової книги для прописки громадян, що проживають в буд. [ADDRESS] слідує, що [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою 03.11.1998 (а.с. 53-56). Вказана інформація також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 13.01.2022 № 04-28/2-113 (т. 1 а.с. 57). З вказаної будинкової книги також слідує, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований 29.01.2002 року. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [INFO] народилася [PERSON] (т. 1 а.с. 59). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [INFO] народилася [PERSON] (т. 1 а.с. 60). Згідно з довідки № 61 від 17.12.2019 [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Склад сім`ї: [PERSON] - донька, [PERSON] - донька, [PERSON] - за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає (т. 1 а.с. 62). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2010 було стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1000 грн, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного вік, щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 03.08.2010 року. Також було стягнуто з [PERSON] аліменти на коритись [PERSON] у розмірі 500 грн щомісяця до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] трирічного віку (т. 1 а.с.63-64). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03.07.2013 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 72-73). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2017 року було стягнуто [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь [PERSON] на утримання повнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] на період навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років, починаючи з 15.03.2017 року до [INFO] . На підставі виконавчих листів Заводського районного суду м. Запоріжжя № 2-2515/2010, № 332/4440/15-ц, № 332/771/17 були відкриті виконавчі провадження Шевченківським ВДВС ЗМУЮ були відкриті виконавчі провадження (т. 1 а.с. 65- 71, 76-78, 81-85). Згідно довідки № 43241 від 05.12.2019 за зведеним виконавчим провадженням № [NUMBER] сума заборгованості, що підлягає стягненню з [PERSON] з урахуванням виконавчого збору складає - 857400,87 грн ( т.1 а.с. 86-87). Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань було зареєстроване провадження за № 42018081020000124 від 09.11.2028 за фактом несплати аліментів на користь [PERSON] та [PERSON] за правовою кваліфікацією ст. 164 ч. 1 КК України (т. 1 а.с. 88). Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, а саме з розділу Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: ВП [NUMBER], виданий 15.03.2017 було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] , дата державної реєстрації - 14.04.2017 року. згідно з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 15.11.2010 було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (т. 1 а.с. 93-94). З матеріалами зведеного виконавчого провадження [PERSON] був ознайомлений 26.11.2019 року (т. 1 а.с. 101). До матеріалів справи долучений акт комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації Зауваження від 04.01.2023, з якого слідує, що обстеження було проведено за зверненням [PERSON] на підставі її звернення (т. 1 а.с. 111-117). Оцінка аргументів учасників справи та доводів щодо порушення прав, застосовані норми права. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 16.03.2003 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто від 01.04.1996 року), нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 2 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Судом встановлено, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] придбаний під час перебування в шлюбі позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , тому є спільною сумісною власністю подружжя. Суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження посилання позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини на момент придбання спірного будинку, а також про те, що [PERSON] придбав спірний будинок за власні кошти, тому це не є підставою для відмови у задоволенні первісного позову. Разом з тим, на підставі ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто від 01.04.1996 року), якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 75 Цивільного кодексу Української РСР в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто від 27.12.1996 року) позовна давність застосовується судом, арбітражним або третейським судом незалежно від заяви сторони. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 Цивільного кодексу Української РСР). Позивачем за первісним позовом або її представником не подавалась заява про продовження строку позовної давності. Разом з тим, заперечуючи проти заяви представника відповідача за первісним позовом [PERSON] - адвоката Писаренка С.Ю. про застосування строку позовної давності, представник позивача [PERSON] - адвокат Надворна О.С. зазначила, що після розірвання шлюбу спорів щодо порядку користування або поділу будинку у сторін не виникало. Спір з приводу спільного майна між сторонами виник після того як Позивач дізналась про те, що Відповідач 1 планує продати будинок, а всі виручені кошти спрямувати на погашення власних боргів. Тому Позивач у січні 2021 року звернулася до суду з позовом про розподіл мана подружжя, тим самим строк позовної давності порушений не був. З цими доводами суд не погоджується, оскільки початок перебігу позовної давності у спорах про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, пов`язується не з моментом, коли сторона дізналась про її порушене право, а з датою розторгнення шлюбу. Оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 20 липня 1999 року, з дати розірвання шлюбу пройшло 26 років, суд не знаходить поважних причин для поновлення строку позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного майна подружжя слід відмовити у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, оскільки ці вимоги є похідними від позовних вимог про визнання права власності на частину спірного будинку, у задоволенні яких судом було відмовлено. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] , суд виходить з наступного. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (ч. 2 ст. 16 УК України). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Вирішуючи цивільний спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. Спосіб захисту - це матеріально-правовий засіб примусового характеру, за допомогою якого відбувається відновлення/визнання порушеного/оспорюваного права чи законного інтересу особи. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Так, звертаючись із вказаним зустрічним позовом, [PERSON] просила визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на майно, набуте ним за час окремого (роздільного) проживання подружжя при фактичному припиненні шлюбу, а саме на житловий будинок [ADDRESS] . Тобто [PERSON] звернулася до суду за захистом не свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а діяла в інтересах третьої особи - [PERSON] . Натомість, як зазначалося раніше, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення про поділ майна в натурі (ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Отже, з позовом про поділ спільного майна подружжя до суду може звернутися подружжя або один з них. Цивільним кодексом передбачений інститут представництва. Відповідно до 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (ч. 3 ст. 237 ЦК України. Цивільним кодексом передбачено представництво за законом (коли інтереси малолітніх, неповнолітніх дітей представляють їх батьки (усиновлювачі), або інтереси недієздатних інтереси представляють опікуни (ст. 242 ЦК України); комерційне представництво, де комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності (ст. 243 ЦК України); також існує представництво, яке ґрунтується на договорі, та може здійснюватися за довіреністю (ст. 244 ЦК України). Підстав для здійснення представництва інтересів [PERSON] [PERSON] суду не наведено. Крім того, [PERSON] не визнав позовні вимоги [PERSON] , він спростовував всі доводи, які стосувалися того, що спільний будинок був придбаний за його особисті кошти і, власне, що спірний будинок є його особистою приватною власністю. За таких обставин, суд вважає, що обраний позивачкою [PERSON] спосіб захисту не породжує відновлення її порушених прав, тому суд вважає зустрічні позовні вимоги [PERSON] незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати. Згідно частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З урахуванням того, що судом відмовлено як у задоволенні первісного позову, так і зустрічного позову, витрати суд покладає на позивачів.

Outcome: dismissed