Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що [PERSON] є власником частини житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 23.05.1988 за реєстровим номером 1-3304. Власником іншої частини вказаного житлового будинку, а також господарських будівель і споруд відповідно до інформації, що наявна в КП «ХМБТІ», є [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 05.08.1970 за реєстровим номером 2-8602. Проте, починаючи з середини 80-х років минулого століття [PERSON] виїхала із вказаного будинку, оскільки отримала інше житло відповідно до чинного на той час законодавства. Після цього ані вона, ані жодний із її родичів у цьому житловому будинку не проживав та не здійснював його утримання. Отже, починаючи з 1988 року, коли [PERSON] набув у власність частину житлового будинку [ADDRESS] із відповідними господарськими будівлями та спорудами, він самостійно утримує цей житловий будинок повністю, відкрито володіє та користується ним. Отже, [PERSON] має правові підстави для визнання за ним права власності на частину житлового будинку в порядку набувальної давності. Рух справи, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.08.2024 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22.10.2024 задоволено клопотання представниці позивача [PERSON] адвоката Залеської А.С. про витребування доказів; витребувано у Першого відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію про те, чи міститься в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть громадянки України [PERSON] , [INFO] . Також задоволено клопотання представника Харківської міської ради Гевел І.А. про відкладення розгляду справи. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.01.2025 задоволено клопотання представниці позивача [PERSON] адвоката Залеської А.С. про витребування доказів; витребувано у П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори інформацію про те, чи відкривалась спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , про місце та час відкриття спадкової справи, а також коло осіб, які прийняли спадщину після [PERSON] та оформили права на спадкове майно, що залишилось після її смерті. Відповідач - Харківська міська рада правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, викликано свідків. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Шипенко А.С. (до шлюбу [PERSON] ) в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача Харківської міської ради у судові засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. Відповідно до ч. 2ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Добросовісна участь особи у процесі вирішення її справи полягає, серед іншого, у недопущенні зловживань наданими їй правами. Дотримання балансу між інтересами усіх сторін при розгляді справи законодавцем покладено на суд, який, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін, також зобов`язаний дотримуватися встановлених законодавством засад та строків розгляду справи. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Фактичні обставини справи встановлені судом [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON] ) є власником частини житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 23.05.1988 за реєстровим номером 1-3304. До позивача власником цієї частини житлового будинку була його дальня родичка [PERSON] . Відповідно до технічного паспорту від 26.01.2024 житловий будинок [ADDRESS] літ. «А-1» має загальну площу 48,4 кв.м., житлову площу 29,6 кв.м., та складається з наступних приміщень: 1-1 коридор, 1-2 житлова, 1-3 житлова, 1-4 кухня, 1-5 коридор, 1-6 санвузол, 1-7 комора. Крім того, до житлового будинку літ. «А-1» приналежні наступні господарські будівлі та споруди сарай літ. «Г», навіс літ. «Е», ворота з хвірткою № 3, огорожі № 4 та № 5, хвіртка № 6, дв. водопровід № 7 та вигрібна яма № 8 (а.с. 19-22). Власником іншої частини вказаного житлового будинку, а також господарських будівель і споруд відповідно до інформації, що наявна в КП «ХМБТІ», є [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 05.08.1970 за реєстровим номером 2-8602 (а.с. 18 зв.ст.). Як зазначено вище, житловий будинок складається з двох житлових кімнат; порядок фактичного користування співвласниками не встановлювався, поділ домоволодіння не здійснювався. Згідно Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, вбачається, що [PERSON] чи її родичи не зареєстровані у житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 22 зв.ст.). Відповідно до інформації, наданої Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові листом від 06.11.2024 № 4262/5740-10-24-32.24/32.24, наявний актовий запис про смерть № 551 від 18.01.2005, складений на [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (а.с. 92). Відповідно до інформації, надано П`ятою Харківською міською державною нотаріальною конторою листом від 24.01.2025 № 132/01-16, спадкова справа після [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , не заводилась, свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям [PERSON] нотаріальною конторою не видавалися (а.с. 119). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , спадкова справа після її смерті не відкривалась, а тому 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] із відповідними господарськими будівлями та спорудами на даний момент не мають власника. В судовому засіданні було з`ясовано та встановлено, що починаючи з 1988 року, коли [PERSON] набув у власність 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] із відповідними господарськими будівлями та спорудами, він самостійно утримує цей житловий будинок повністю, відкрито володіє та користується ним; на момент отримання у власність частини житлового будинку в іншій частині ніхто не проживав. Також, позивач також зазначив, що у середині 80-х років XX століття (точної дати не відомо) [PERSON] отримала відповідно до приписів чинного на той момент законодавства квартиру у зв`язку п необхідністю поліпшення житлових умов та з`їхала з житлового будинку [ADDRESS] , нова адреса її проживання не відома; після цього ані вона, ані жодний із її родичів у цьому житловому будинку не проживав та не здійснював його утримання На сьогоднішній день позивач продовжує проживати в цьому будинку, добросовісно та відкрито володіє всіма його частинами, всіма господарськими будівлями і спорудами більше тридцяти років, постійно сплачує комунальні послуги за цією адресою, за час безперервного мешкання в спірному будинку, за кошти позивача було зроблено ремонт та інші якісні поліпшення, що є невід`ємною частиною будинку. Крім того, в судовому засіданні досліджено квитанції про оплату комунальних послуг, податку на землю за різні роки, які зберіглися у позивача, з яких слідує, що платником відносно цього об`єкту нерухомості є [PERSON] (а.с. 23-45). Допитані у судових засіданнях свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили той факт, що у житловому будинку [ADDRESS] з кінця 80-х років минулого століття проживає лише позивач [PERSON] та його родина. Весь цей час [PERSON] доглядає будинок в цілому, проводить там ремонтні роботи та поліпшення. Про [PERSON] або про її родичів свідкам нічого не відомо, її або її родичів вони ніколи не бачили у вказаному житловому будинку. Таким чином, судом встановлено, 23.05.1988 позивач набув у власність 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , і фактично відкрито володіє та користується всім будинком, що підтверджується наведеними вище доказами та показаннями свідків. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Одна із підстав набуття права власності передбачена статтею 344 ЦК України набувальна давність. Згідно з положеннями ч. 1 та 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 докладно визначено підстави для застосування статті 344 ЦК України судами для визнання за особою права власності за набувальною давністю. Так, Верховний Суд зауважує, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння, добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння, безперервність володіння, сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. У справі, що розглядається, позивач просить визнати за ним право власності на частину житлового будинку літ. «А-1», сараю літ. «Г», навісу літ. «Е», воріт з хвірткою № 3, огорож № 4 та № 5, хвіртки № 6, дв. водопроводу № 7 та вигрібної ями № 8 за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно не вилучено із цивільного обороту, а значить на нього може бути визнано право власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто с об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. У справі, що розглядається, позивач набув у власність 1/2 частини житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 23.05.1988 за реєстровим номером 1-3304. Проте, з цього часу фактично володів та користувався всім будинком в цілому, оскільки був впевнений, що інша частина будинку також перейшла до його користування через відмову [PERSON] від прав на цей будинок через отримання іншого житла в порядку, визначеному чинним на той момент законодавством. Така впевненість позивача пов`язана із тим, що він особисто дізнався про причини виїзду [PERSON] та її родини із житлового будинку [ADDRESS] , оскільки проживав там у цей час. Йому було відомо, що [PERSON] потребувала поліпшення житлових умов, отримала з цієї підстави квартиру. Про той факт, чи оформлювалось це документально певним чином, позивач не знав. Після набуття ним повноліття у 1988 році йому було подаровано 1/2 частину вказаного житлового будинку, оскільки ця частина була оформлена на його іншу родичку [PERSON] . Про необхідність будь-якого документального оформлення іншої частини житлового будинку [ADDRESS] на своє ім`я не знав, був впевнений, що [PERSON] більше не має прав та цей житловий будинок, оскільки вона та її родичі із вказаного житлового будинку знялися з реєстрації місця проживання. Вказане усвідомлення додатково підтримувалось й тим, що протягом всього часу після виїзду з житлового будинку ані [PERSON] , ані її родичи не претендували на відповідну частину житлового будинку [ADDRESS] , участі в його утриманні не приймали. Таким чином, умова добросовісності набуття у володіння та користування іншої частини житлового будинку [ADDRESS] , на переконання суду дотримана позивачем. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. У справі, що розглядається, позивач відкрито володів всім житловим будинком [ADDRESS] , що підтверджується тим фактом, що комунальні послуги, податки сплачувались позивачем за весь житловий будинок. Свідки, допитані у судових засіданнях, підтвердили, що позивач особисто неодноразово здійснював поліпшення у житловому будинку, зокрема, переробив дах, переробив опалення, здійснював внутрішні опоряджувальні роботи, а також самостійно доглядає земельну ділянку та господарські споруди, що відносяться до житлового будинку. Таким чином, умова відкритості володіння іншою частини житлового будинку [ADDRESS] , дотримана позивачем. Давнісне володіння с безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, с правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що мас спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. У справі, що розглядається, позивач безперервно володіє всім житловим будинком [ADDRESS] , з 23.05.1988. Таким чином, умова давності володіння іншою частини житлового будинку [ADDRESS] , дотримана позивачем. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У справі, що розглядається, всі указані умови наявні в сукупності. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.). У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статі 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, с наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Принцип балансу відображений в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії». У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.06.2002 у справі «Онер`їлдіз проти Туреччини» Суд зауважив, що той факт, що заявник протягом п`яти років використовував для свого проживання землю, яка належала Міністерству фінансів, не може вважатися фактом володіння майном, і немає підстав для висновку, що він міг правомірно претендувати на передання права на землю. Однак, незважаючи на доведеність факту, що заявник спорудив на цій землі будівлю, на порушення нормативних актів містобудування, Суд визнав, що п. Онер`їлдіз був фактичним власником основної споруди і складових частин халупи та будь-якого особистого майна, яке могло там міститися. На думку Суду, споруджене житло і той факт, що заявник проживав у ньому разом і своєю сім`єю, становили суттєвий матеріальний інтерес, який, зустрічаючи з насправді толерантне ставлення з боку органів влади, означав володіння майном для цілей пункту 1 статі 1 Протоколу № 1. Суд визнав, що реальне та ефективне здійснення цього права, передбаченого статтею 1 Протоколу № 1 може вимагати вжиття реальних заходів захисту. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03), в контексті вказаної Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою с крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла с найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКени проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії», Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживания (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63). Таким чином, як зазначено в Постанові Верховного Суду від 15.01.2020 (справа №754/613/18-ц), тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, с достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Враховуючи вище викладене, можна прийти до висновку, що тривалий час проживання позивача у всьому спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом позивача в розумінні ст. 8 Конвенції. Отже, позивач має всі підстави для набуття права власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1», а також сараю літ. «Г», навісу літ. «Е», воріт з хвірткою № 3, огорож № 4 та № 5, хвіртки № 6, дв. водопроводу № 7 та вигрібної ями № 8 за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 05.08.1970 за реєстровим номером 2-8602, за набувальною давністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved