Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

22.04.2025 подружжя, яке має дітей, [PERSON] та [PERSON] звернулись до Дарницького районного суду м. Києва зі спільною заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з «05» червня 2015 року вони перебувають у шлюбі, який зареєстровано Виконавчим комітетом Дударівської сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис № 6. Від цього шлюбу заявники мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Між заявниками досягнуто згоди стосовно участі у вихованні та утриманні спільної дитини, про що свідчить Договір про визначення місця проживання, виховання та утримання дитини від 17 квітня 2025 року. Вже протягом тривалого часу заявники проживають окремо, спільного господарства та побуту не ведуть, мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, між ними відсутня психологічна та фізична сумісність. Тривалий час вони вчиняли спроби врятувати спільний шлюб, налагодити стосунки та продовжити спільні відносини. Проте, такі спроби виявились невдалими, тому вони звернулися з цією заявою до суду. Заявник [PERSON] в засідання не з`явився, 24.07.2025 подав заяву до суду, через свого представника адвоката Мехдок Т.С., про розгляд справи без його участі. Заявник [PERSON] в засідання не з`явилась, 14.07.2025 подала заяву до суду про розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Заявники перебувають в шлюбі, який зареєстрований «05» червня 2015 року Виконавчим комітетом Дударівської сільської ради Бориспільського району Київської області, актовий запис № 6. Від цього шлюбу заявники мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Заявники зазначають, що протягом тривалого часу проживають окремо, спільного господарства та побуту не ведуть, мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, між ними відсутня психологічна та фізична сумісність, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, тому суд вважає, що збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх спільним інтересам. Заявники досягли взаємної згоди щодо розірвання шлюбу, а також досягли згоди щодо участі батьків у забезпеченні умов життя дітей та виховання дітей, уклавши Договір про визначення місця проживання, виховання та утримання дитини від 17 квітня 2025 року. Відповідно до частини третьої статті 293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються також справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушення права, дружини, чоловіка. Відповідно до статті 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Згідно зі роз`ясненнями, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб», розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (стаття 109 СК України), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей ( ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України). У такий спосіб законодавець реалізує право на свободу вибору, гарантоване громадянам Конституцією України, при цьому забезпечивши збереження прав дитини та кожного з подружжя, шляхом викладення відповідних умов у нотаріально посвідченому договорі, що є обов`язковою умовою при поданні спільної заяви. Відповідно до частини другої статті 109 СК України договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Частиною четвертою статті 157 СК України також визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Отже, частина третя статті 293 ЦПК України регулює порядок розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя, яке має дітей. Однак, це положення не поширюється на вирішення питання про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, суд, розглядаючи справу про розірвання шлюбу, не може одночасно вирішити питання про те, що один з батьків самостійно виховує та утримує дитину. Зазначеними нормами, якими врегульовано порядок розгляду спільної заяви подружжя, яке має дітей, про розірвання шлюбу, визначено лише необхідність надання такого договору до суду разом із спільною заявою подружжя про розірвання шлюбу. На підставі згаданого вище письмового договору суд лише повинен впевнитися в тому, що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права як дружини, чоловіка, так і їхніх дітей. Водночас у частині третій статті 293 ЦПК України мова йде лише про можливість розгляду в порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, тоді як питання про встановлення факту самостійного виховання дитини у межах розгляду цієї заяви не може бути (і не є) предметом розгляду. Той із батьків, хто проживатиме окремо від дитини, не може бути звільнений від виконання обов`язку брати участь у вихованні та утриманні дитини внаслідок укладання договору у порядку статті 109 СК України, оскільки це суперечить інтересам дитини та не відповідає статті 141 СК України, відповідно до якої мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Як наслідок, рішення суду про розірвання шлюбу у порядку окремого провадження не може бути підставою для висновку про самостійне виховання та утримання дитини одним з батьків. Суд задовольняє заяву подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, оскільки встановив: - заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка; - після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а також права їхніх дітей; - сторони уклали договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьків, відповідно до якого мати дитини також бере участь у вихованні дитини. Договір містить умови про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Цей договір встановлює обсяг прав обох батьків і не звільняє мати, яка проживатиме окремо, від обов`язків щодо дитини в аспекті брати участь у вихованні та утриманні; - таке рішення не є рішенням про встановлення факту самостійного виховання дитини. Відповідно до норми, що міститься п. 4) ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (у редакції станом на час звернення до суду), не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Суд звертає увагу, що питання самостійного виховання та утримання дитини (дітей) віком до 18 років у межах цієї справи судом не розглядалось, факт самостійного виховання та утримання дитини (дітей) віком до 18 років одним з батьків судом не встановлювався. У зв`язку з цим рішення суду у цій справі не є рішенням, яке дає заявникам (або одному із заявників) право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно п. 4) ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Суд вважає обґрунтованими причини, що спонукали заявників на розірвання шлюбу, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї стали неможливими і суперечить їх інтересам, що в силу частини другої статті 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Outcome: approved