Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

22.04.2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації невикористаної відпуски та компенсації за час затримки виплати заробітної плати, у якій просить стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 24000,00 грн.; компенсацію невикористаної відпустки в розмірі 5508,50 грн.; компенсацію за час затримки виплати заробітної плати в сумі 10488,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 13.05.2021 року позивачку було прийнято на роботу на посабі бухгілтера до ТОВ «Будівельна компанія ФЕМОС». 31.03.2022 року позивачку було звільнено з роботи за власним бажанням. Разом з цим, відповідач не здійснив розрахунку з позивачкою. Позивачці не було виплачено заробітну плату за січень-березень 2022 року, не було компенсовано невикористану відпустку та не виплачено компенсації за вчасно невиплачену заробітну плату. Позивачка вказує, що зверталась до відповідача з пропозицією врегулювати спір добровільно, а також зверталась до Державної служби України з питань праці. Ухвалою суду від 23.04.2025 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також задоволене клопотання позивача про витребування доказів від відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, суд двічі направляв на адресу відповідача копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами, однак направлена судова кореспонденція повернулась до суду без вручення адресату. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як зазначалося вище, суд двічі направляв на адресу відповідача копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, якою суд також витребував від відповідача докази, однак судова кореспонденція повернулась до суду без вручення адресату. Разом з цим, вивчивши наявні у справі письмові докази, суд дійшов висновку, що наявних в матерілах справи доказів цілком достатньо для вирішення виниклого спору, недивлячись на невиконання відповідачем вимог ухвали суду про витребування доказів. Згідно даних наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивачки, 13.05.2021 року остання була принята на роботу до ТОВ «Будівельна компанія ФЕМОС» на посаді бухгалтера та 31.03.2022 року звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. За змістом поданих стороною позивача відомостей Пенсійного фонду України за час роботи позивачки у ТОВ «Будівельна компанія ФЕМОС» останній було нараховано заробітну плату: за травень 2021 року - 4952,38 грн.; за червень 2021 року - 8000,00 грн.; за липень 2021 року - 8000,00 грн.; за серпень 2021 року - 8000,00 грн.; за вересень 2021 року - 8000,00 грн.; за жовтень 2021 року - 8000,00 грн.; за листопад 2021 року - 8000,00 грн.; за грудень 2021 року - 8000,00 грн. Із наведеного вбачається, що заробітна плата позивачки у ТОВ «Будівельна компанія ФЕМОС» складала 8000,00 грн. При цьому, із поданих стороною позивача відомостей Пенсійного фонду України вбачається, що за останні три місяці роботи позивачки у ТОВ «Будівельна компанія ФЕМОС» (січень, лютий, березень 2022 року), заробітна плата їй нарахована не була, як не відбулось такого нарахування і в подальшому, до грудня 2024 року включно. Ненарахування позивачці заробітної плати за січень, лютий, березень 2022 року свідчить та підтверджує посилання позивачки на невиплату їй заробітної плати за вказаний період часу і наявність відповідної заборгованості. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. У статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За змістом ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Разом з цим, із матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що останній, як роботодавець, порушуючи вимоги трудового законодавства в частині оплати праці працівника, має заборгованість перед позивачкою по заробітній платі, і не здійснив виплату цієї заборгованості навіть при звільненні позивачки, що мав зробити у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України. Відтак, вимоги позивачки про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 24000,00 грн. за січень, лютий та березень 2022 року (8000,00 грн. х 3) є обгрунтованими та належно підтверджиними і відповідно підлягають до задоволення у повному обсязі. За змістом ст. 233 КЗпП України: 1. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. 2. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Із матеріалів справи не вбачається, що позивачці взагалі було видане письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, а тому суд не встановив порушення позивачкою строків звернення до суду, передбачених ст. 233 КЗпП України. Звертаючись до суду із позовом позивач також зазначає, що при звільненні їй не було компенсовано період невикористаної відпустки за час роботи на підприємстві. Жодних даних про здійснення виплати компенсації невикористаної відпустки матеріали справи не містять, таким чином позивачка має право на компенсацію невикористаної щорічної відпустки за роботу на підприємстві протягом 10 місяців та 19 днів. За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У суду відсутні дані про те чи була щорічна відпустка позивача за час роботи на підприємстві, визначена трудовим договором, більшою ніж передбачено ст. 6 Закону України «Про відпустки», або чи мав позивач законодавчі гарантії більшого періоду відпустки ніж тривалість щорічної відпуски, що передбачена вказаною нормою закону, тому суд вирішує спір в межах вимог закону про те, що щорічна основна відпустка працівника не може бути меншою 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік. Відповідно до положень п/п а) п. 1 Розділу І «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами) (далі - відпустка), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до положень п. 2 Розділу ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. Відповідно до положень п. 7 Розділу ІV «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Розрахований судом загальний розмір доходу з травня 2021 по березень 2022 року включно, становить 76952,38 грн. Вказаний розмір доходу слід розділити на відповідну кількість календарних днів у відпрацьованому періоді, за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством. При цьому, у даному випадку такі святкові і неробочі дні передбачені ст. 73 КЗпП України. За відповідний період травень 2021 - березень 2022 року святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, було всього 14, тож розрахунок виглядає наступним чином 76952,38 грн. : (335 - 14) = 239,73 грн. Одержаний результат слід перемножити на число календарних днів відпустки, які підлягають компенсації при звільненні. За 10 місяців та 19 днів роботи кількість календарних днів щорічної відпустки, які мають бути компенсовані при звільненні, становить 21 календарний день. Таким чином, грошова компенсація невикористаних днів щорічної відпустки позивача за період роботи з травня 2021 року по березень 2022 року становить 239,73 грн. х 21 = 5034,33 грн. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться відповідно до Закону № 2050 та Порядку № 159. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 вказаного Закону). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру , у тому числі, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2 вказаного Закону). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 вказаного Закону). Статтею 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Аналогічні положення міститься в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159. Оскільки у встановлені законодавством строки відповідач не здійснив виплати позивачці сум заробітної плати, остання має право на компенсацію втрати частини відповідного доходу у зв`язку з порушенням строків виплати їй роботодавцем заробітної плати. Убачається, що позивачка вимагає стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у період з часу виникнення в неї права на отримання сум заробітку до кінця 2024 року. Разом з цим, позивачкою невірно здійснений розрахунок компенсації за затримку виплати заробітної плати, оскільки такий розрахунок здійснюється із сум після утримання податків і обов`язкових платежів. Заробітна плата позивачки становила 8000,00 грн. і після утримання з неї обов`язкових податків та зборів, відповідна сума становитиме 6440,00 грн. За проведеними судом розрахунками компенсація втрати частини заробітної плати позивачки за січень-березень 2022 року у період з часу настання дати виплати до 01.01.2025 року дорівнює 8393,43 грн. Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача в дохід держави підлягає судовий збір в загальному розмірі 1211,20 грн. Також відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial