Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

представником позивача адвокатом Кравинською Ю.В. від імені та в інтересах [PERSON] через підсистему «Електронний суд» подано до Ірпінського міського суду Київської області указаний позов. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] надано [PERSON] поворотну фінансову допомогу (позику): у розмірі 2 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 06.05.2024; у розмірі 5 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 23.05.2024; у розмірі 25 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 09.08.2024; у розмірі 7 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 09.08.2024; у розмірі 5 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 12.08.2024; у розмірі 1 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 20.10.2024; у розмірі 7 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 23.09.2024; у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 26.09.2024; у розмірі 5 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 17.07.2024. Всього перераховано грошових коштів на загальну суму: 67 000,00 грн (шістдесят сім тисяч гривень 00 копійок). У Позивачки зберіглась окрема переписка між Сторонами, що підтверджує звернення Відповідача з проханнями надати йому допомогу, підтверджує отримання Відповідачем грошових коштів від Позивачки. З переписки Позивачки та Відповідача вбачається розміщення (закріплення) Відповідачем у листуванні з використанням мережі Інтернет картки, на яку Відповідач просив надати йому позикові кошти. В усіх платіжних документах наявне призначення платежу, що свідчить про перерахування коштів саме на умовах поворотної фінансової допомоги. І за таке перерахування від Відповідача чітко видно подяку. Однак договору про надання поворотної фінансової допомоги між Сторонами так і не було підписано, хоч проекти такого договору підготовлені Позивачкою. Отриманих від Позивачки грошових коштів в загальному розмірі: 67 000,00 грн Відповідач не повернув, уникає зустрічей з Позивачкою та спілкування, що свідчить про наміри Відповідача ухилитися від виконання зобов`язань по поверненню боргу. Звернення у переписці позичальника (Відповідача) до позикодавця (Позивачки) про надання позики є офертою укладання договору позики, причому із зазначенням Відповідачем належних йому номерів карток, на які Відповідач просив позичити кошти у спосіб банківського переказу, а сам переказ коштів є акцептом з боку Позивачки, тобто згодою надати кошти в борг. Причому щоразу виконуючи призначення платежу «надання поворотної фінансової допомоги» Позивач підтверджувала домовленість Сторін і її бажання надати грошові кошти Відповідачу саме на умовах поворотності, тобто позики. При цьому у позовній заяві позивачкою здійснено посилання на положення статей 11, 202, 207, 610, 638-369, 640, 652, 1046, 1049, 1212 ЦК України правові висновки, викладену у постановах Верховного Суду України від 24.02.2016 № 6-50 цс16, та від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15. Також зазначено, що навіть якщо припустити відсутність укладеного між сторонами договору позики (у разі якщо суд не вважатиме дану обставину доведеною), то отримані відповідачем кошти так само підлягають поверненню позивачці, однак на інших підставах. Адже відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Врегулювати спір Позивачка намагалася у спосіб надсилання на адресу реєстрації Відповідача Досудової вимоги (копії опису, чеку відправлення за трекінгом 0203400055686 додано). Така вимога станом на день подання позову залишилися без задоволення, не вручена отримувачу. Відтак Позивачка здійснила всі можливі дії та вважає, що строк повернення позики настав напевне після спливу семиденного строку (частина друга статті 530 ЦК України) від дня доставки Досудової вимоги за адресою Відповідача, хоч Відповідач і ухилився від отримання такого листа. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». З огляду на викладене, просила позовні вимоги задовольнити, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 67 000,00 грн та покласти судові витрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями справу передано на розгляд судді Білогруд О.О., ухвалою від 26.02.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено до розгляду на 31.03.2025. Через підсистему «Електронний суд» 07.03.2025 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якій ним зазначено, що проти позовних вимог він заперечує. Вони необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Кошти переказувалися Позивачем виключно з його ініціативи, без попередніх домовленостей про повернення, він ніколи не звертався ні в письмовій ні в усній формі з проханням перерахувати йому гроші чи про надання позики або поворотної фінансової допомоги. Між [PERSON] та [PERSON] ніколи не укладався договір позики, розписка або інший документ, що підтверджує зобов`язання повернути ці кошти. Кошти перераховано йому в якості подарунку. Після переказу коштів [PERSON] не висувала жодних вимог щодо їх повернення протягом тривалого часу, в особистій переписці заявляла, що не буде вимагати повернення цих коштів. На підтвердження має лише один скріншот цих слів, який надав для долучення до матеріалів справи, як доказ. Після здійснення переказів і припинення спілкування [PERSON] почала шантажувати, вимагати повернення коштів, погрожувати. Тому, на його думку, позов це помсті за особисту образу. Гроші надходили виключно за ініціативою позивача, як подарунок, а він, відповідач, не завжди знав, що вони йому надійшли на карту, дізнавався вже з особистої переписки з Позивачем з повідомлень «перевір рахунок». Позивачка почала чинити тиск, погрожувати зверненням до суду. Така поведінка, на думку відповідача, свідчить про спробу Позивача штучно створити боргове зобов`язання, якого насправді не існувало. Позивачем надано суду скріншоти переписок, частина з яких була відредагована таким чином, щоб створити враження, що саме відповідач просив у позивача кошти. Кілька "скріншотів" про начебто прохання перерахувати мені вказані у них суми ніколи не були мною написані. Вважає такі матеріали неналежним доказом. У призначенні платежів, які він отримував не було вказівки, що це була саме позика, а не подарунок або добровільний переказ. Вважає, що якщо б Позивач мав намір отримати ці кошти назад, він би чітко зафіксував це у кожному платіжному документі, який обов`язково мав бути підтверджений юридичними документами з Відповідачем, а саме договір, розписка тощо. Крім того, сам Позивач вказував, що ці перекази здійснювалися ним для податкових цілей, що може свідчити про відсутність наміру отримати повернення коштів. Така неоднозначність без згоди щодо в указані цілей платежів, тим паче без письмових угод, свідчить про відсутність домовленостей щодо повернення коштів і є додатковим аргументом на користь того, що гроші були передані не в якості позики, а як добровільний переказ та подарунок. При листуванні в чаті з консультантом ПриватБанку з цього питання, працівник цієї установи стверджував, що поворотна допомога має бути закріплена офіційно, юридично двома сторонами і тоді у них це буде відображатися, як цільове зарахування. Головне, поняття поворотної допомоги в Україні на фізичні картки/рахунки між фізичними особами не існує. Не можна перевести кошти і попросити їх повернути офіційно. Це має працювати як розписка - необхідно мати відповідні документи. Також зазначив, що [PERSON] у своїй переписці прямо зазначає, що вона здійснила незаконний запит до поліції з метою отримання його персональних даних та його на той час неповнолітньої дитини. Позивач шантажувала його дружину і неповнолітню дитину, погрожуючи подати на дитину в суд, як їй виповниться 18 років. Дії Позивача підпадають під дію статті 189 Кримінального кодексу України. [PERSON] написала, що поліція дала відповідь на її запит і всі дані дитини в неї є. Як випливає з переписки, поліція надала цю інформацію без законних підстав, що є грубим порушенням законодавства України. Позивач надала до матеріалів справи договір, про який він ніколи не був повідомлений та який був сфальсифікований заднім числом та не містить його підпису. Водночас, у цьому документі зазначена як його адреса в Україні, так і адреса в Норвегії, яку Позивач не міг отримати законним шляхом. [PERSON] свідомо намагалася здійснити психологічний тиск на нього та погрожувала поширити його персональні дані у соціальних мережах, що є неправомірною та протиправною поведінкою. Так, Позивачка долучилася до міського соціального чату "Чат Олесун/Alesund" t.me/alesund_city в телеграмі, де: публічно розповідала про справу, надаючи спотворену інформацію, заявляла про намір оприлюднити персональні дані, включаючи фотографію, що є прямим порушенням Закону України Про захист персональних даних, поширювала неправдиву інформацію, зокрема безпідставно звинувачувала його у кримінальному правопорушенні за статтею 190 КК України (шахрайство в особливо великих розмірах), що є наклепом та спробою маніпуляції громадською думкою, робила заяви щодо звернення до посольства України. Після того, як він повідомив адміністратора групи про передання матеріалів до поліції позивачка приховала свій номер телефону, змінила аватар, ім`я у соцмережі. З огляду на викладене, крім іншого у задоволені позовних вимог просив відмовити. 12.03.2025 через підсистему «Електронний суд» стороною позивача подано відповідь на відзив [PERSON] , у якому зазначено, що з доводами відзиву не погоджуються повністю, з огляду на таке. Заперечення переважно зводяться до переліку статей КК України, норми яких не стосуються цієї справи. Відповідач, не заперечуючи отримання коштів, не приховує мету залишити у своєму розпорядженні такі кошти, називаючи їх то дарунком, то добровільними платежами тощо. Доводи Відповідач підтверджує неналежними в розумінні ЦПК України доказами, в тому числі листуванням з якоюсь особою, яка ніби є працівником АТ КБ Приватбанку, висновками цієї особи, а також Випискою АТ КБ Приватбанк, сформованою умисно без деталей операцій, тобто щоб не демонструвати призначення платежів. Судження Відповідача про добровільність переказу Позивачкою Відповідачу коштів та що Відповідач ніколи не звертався з проханнями надання таких коштів не лише не відповідає дійсності, а й критерію вірогідності. Важко собі уявити, що хтось би просто перераховував свої кошти іншій особі за власною ініціативою, при цьому невідомо як і звідки дізнавшись таку індивідуальну банківську інформацію як номер карткового рахунку, та ще і вказуючи щоразу в призначенні платежу про надання «поворотної фінансової допомоги». Якби кошти передавалися як подарунок, то не визначалися би умови поворотності таких переказів. Оскільки попередньо між Сторонами було погоджено надання позики (поворотної фінансової допомоги), переказ здійснювався Позивачкою добровільно, а не примусово. Позивач у її позові і не стверджує про жоден примус чи інше, вона здійснювала надання позики добровільно. Варто вказати, що Відповідач не заперечує отримання жодного з платежів. Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Однак Відповідач, визнаючи отримання коштів, надісланих Позивачкою на його реквізити і з призначенням платежу «поворотна фінансова допомога», наразі шукає можливості залишити у своєму розпорядженні власність Позивачки її грошові кошти, що є протиправною і не чесною поведінкою. Здійснено покликання на статті 205, 207, 625, 639 ЦК України, правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 у справі № 6-50 цс16, від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15 Отже, звернення у переписці позичальника (Відповідача) до позикодавця (Позивачки) про надання позики є офертою укладання договору позики, причому із зазначенням Відповідачем належних йому номерів карток, на які Відповідач просив позичити кошти у спосіб банківського переказу, а сам переказ коштів є акцептом з боку Позивачки, тобто згодою надати кошти в борг. Причому щоразу виконуючи призначення платежу «надання поворотної фінансової допомоги» Позивач підтверджувала домовленість Сторін і її бажання надати грошові кошти Відповідачу саме на умовах поворотності, тобто позики. Зазначено, що у разі якщо ж з будь-яких причин переписка між Сторонами не буде взята судом до уваги, тоді з огляду на призначення платежу у платіжних дорученнях «надання поворотної фінансової допомоги», вже оплату з таким призначенням можна буде вважати офертою укласти договір позики. І якщо Відповідач не акцептував би таку, то мав би повернути грошові кошти Позивачці. Тим більше, мав би за його ініціативою звернутись до Позивачки з відмовою прийняти кошти на умовах поворотної фінансової допомоги. Натомість Відповідачем не здійснено жодних дій, не висловлено жодних заперечень проти приймання ним і неодноразово грошових коштів Позивачки, призначенням перерахування яких є поворотність. У Відповідача в будь-якому разі не виникає жодного права залишення належних Позивачці грошових коштів у його, Відповідача, володінні. І те ж призначення платежу в квитанціях чітко визначає, що Позивачка не мала наміру, згоди, волевиявлення передавати кошти на умовах дарування чи інших безповоротних. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Заперечуючи про дійсність наданих Позивачкою скріншотів з переписки між Сторонами, Відповідач мав би надати, з огляду на частину третю статті 12 ЦПК України, аналогічні скріншоти, які вважає «дійсними», однак не надає таких. Натомість надає якийсь текст якось повідомлення, а також його, Відповідача, переписку з третіми особами в певних чатах, думки тих осіб. Тобто Відповідачем не спростовуються докази, в тому числі у формі переписки, які заявлені (надані суду) Позивачкою, а всі заперечення Відповідача є необґрунтованими. Щодо посилань Відповідача на (на його думку) невизначеність у призначенні платежів й обставини переказу, зазначено, що Позивачкою було виконано на користь Відповідача такі платежі: 2 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 06.05.2024, призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №15/04-2024 від 15.04.2024; 5 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 23.05.2024 призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №15/04-2024 від 15.04.2024; 25 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 09.08.2024 призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024; 7 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 09.08.2024 призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024; 5 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 12.08.2024 призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024; 1 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 20.10.2024 призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024; 7 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 23.09.2024 призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024; 10 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 26.09.2024 призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024; 5 000,00 грн, що підтверджується платіжним документом від 17.07.2024 призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №15/04-2024 від 15.04.2024. Тому посилання Відповідача на невизначеність у призначенні платежів є прямо неправдивою інформацією. Зазначені у призначеннях платежів договори були підготовлені Позивачкою, однак Позивач не отримала їх з підписом Відповідача. Надана Відповідачем загальна виписка не свідчить про відсутність призначень платежів чи їх невизначеність, адже Відповідач надає Виписку, яка спеціально сформована без деталей операцій. АТ КБ «Приватбанк» надає можливість формування Виписки з відображенням призначень платежів. Окрім того, навіть якщо припустити, що Відповідач міг не бачити призначення платежів в ході отримання грошових коштів, то це б свідчило лише про непогодженість Сторонами умов договору позики, що такий договір не було укладено і кошти підлягали б поверненню Позивачці на підставах статті 1212 ЦК України, про що також і вказано в позові. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події». Тобто у разі доведення Відповідачем, що у нього відсутня функція перегляду квитанцій по вхідних платежах, відсутня функція формування Виписки з деталями операцій, зміниться лише правова підстава повернення коштів, але не буде створено підстав залишення таких коштів у подальшому володінні Відповідача. Зазначаємо, що суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (правова позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (правова позицію викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц). Велика Палата Верховного Суду констатувала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia («суд знає закони»), який суд першої інстанції по суті відмовився застосовувати. Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Отже, на думку сторони позивача, замість норм, що регулюють позикові відносини, можуть бути застосовані норми статті 1212 ЦК України за указаних умов. Відповідач надав суду Виписку без деталей, що свідчить про його не бажання повертати отримані від Позивачки кошти. Скрін-шоти переписки з працівником АТ КБ «Приватбанк» не може бути належним доказом, оскільки він не є професійним юристом і не може надати висновок про юридичну природу договору. Зауважено, що жодного незаконного отримання персональних даних з боку Позивачки не здійснено і тим більше не могло бути ще і в той спосіб, про який зазначає Відповідач (нібито вона отримувала дані, звернувшись із запитом до правоохоронних органів). Позивач надала своєму представнику право вказати у цій відповіді на відзив дійсні обставини, за яких Позивачці було надано самим же Відповідачем його персональні дані, а також персональні дані його дочки, іншу особисту інформацію. Між сторонами у 2024 році мали місце романтичні стосунки, що підтверджується наданими окремими скріншотами переписки між ним. Саме Відповідачем було надано Позивачці банківські реквізити (номер картки, ПІП) доньки Відповідача і саме з ціллю прийняти на таку картку кошти від Позивачки). Адже, як вказував сам Відповідач, що для отримання йому допомоги при перебуванні за кордоном, не можна було показувати надходження коштів на його рахунок. Звернення Позивачки щодо повернення коштів, надісланих (в тому числі) на картковий рахунок доньки Відповідача, є способом досудового врегулювання спору. Таке звернення жодним чином не містить ознак злочину, а посилання Відповідача у його відзиві на протилежне є абсурдними. Застосовуючи всі засоби впливу на Позивачку, в тому числі звинувачувати у шахрайстві, прописувати величезну кількість статей Кримінального кодексу, Відповідач має лише одну ціль залишити у себе отримані від Позивачки кошти, які є власністю Позивачки. При цьому звернуто увагу, що жодного звернення до правоохоронних органів з боку Відповідача не відбулось (доказів такого не надано), тим більше не вбачається жодного документу про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. Позивачка готова захищатись у разі ініціювання щодо неї будь-яких кримінальних проваджень, однак вважають, що Відповідач усвідомлює відповідальність згідно статті 383 КК України за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. Покликаючись на положення статей 2, 4, 10, 179 ЦПК України сторона позивача просила позовні вимоги задовольнити. Судові засідання 31.03.2025 та 29.04.2025 відкладено за клопотанням представників відповідача адвокатів Ковальова В.М. та Самойленка А.В. У судовому засіданні 22.05.2025 сторона позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Представником позивача адвокатом Кравинською Ю. В. зазначено, що між сторонами були певні стосунки романтичного характеру, позивачка довіряла відповідачу. Тому коли він звернувся з відповідним проханням надати кошти вона їх йому надала, однак на умовах позики. Позивачкою підготовлено проєкти відповідних договорів, однак вони підписані не були, відповідач поїхав за кордон. Примушування, залякування зі сторони позивача не було, кошти надавалися нею на прохання відповідача, а він у свою чергу отримавши кошти розпорядився на власний розсуд, користувався безпідставно чужими коштами. Загалом позивачкою здійснено перерахування коштів на рахунок відповідача на загальну суму 67\~000,00 грн, однак після її прохання повернути ці кошти позивачці [PERSON] відмовився. Відповідачу було направлено досудову вимогу в порядку досудового врегулювання спору, однак він відмовився повернути кошти. Не зважаючи на те, що позивачка вважала, що кошти перераховані як кошти, однак судом може бути застосований принцип jura novit curia та до цих спірних правовідносин можуть бути застосовані положення глави 83 ЦК України щодо визнання цих коштів безпідставно набутими [PERSON] . Також зазначила, що підготовка проєктів договорів здійснювалася паралельно перерахуванню коштів, позивачка довіряла відповідачу, тому і надавала йому кошти. Проєкти договорів та претензія було направлено на відому позивачці адресу відповідача. У судовому засіданні 22.05.2025 позивачка зазначила, що кошти перераховувала на банківський рахунок [PERSON] , який був наданий ним особисто. Однак, ці кошти не були подарунком. Вона чекала повернення коштів. Так, у них були романтичні стосунки, але кошти дарувати йому вона не збиралася. Зазначила також, що у договорі і у позовній заяві зазначена адреса у місті Ірпені, оскільки лише цю адресу його вона знала. Вона бувала у нього саме там, інших адрес не знала. Вже пізніше вона дізналася його адресу у Норвегії, куди [PERSON] виїхав разом з родиною. Вона також надсилала йому проєкти договорів до Норвегії, однак відповідач відмовився їх отримувати і конверти повернуто їй. У судовому засіданні 22.05.2025 сторона відповідача адвокат Ковальов В.М. у задоволені позовних вимог просив відмовити. Також зазначив, що відповідач перебуває за кордоном з 05.04.2024, а всі грошові кошти перераховувалися [PERSON] на рахунок [PERSON] вже після цієї дати. Тобто позивачка добровільно, самостійно перераховувала кошти [PERSON] без підписаного договору, без будь-яких розписок. До позиції позивача сторона відповідача ставиться критично, оскільки є незрозумілим чому вона у проєктах договорів зазначала адресу [PERSON] у Норвегії. Указане свідчить, що проєкти було підготовлено після того як він туди виїхав. Адреса у місті Ірпені, зазначена позивачкою є не відомою для відповідача, не є зрозумілим чому вона зазначила саме її. У судовому засіданні 14.07.2025 сторона позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. У судовому засіданні 14.07.2025 представник відповідача адвокат Самойленко А.В. просив у задоволені позовних вимог відмовити, звернув увагу, що будь-якого договору, розписки між сторонами укладено не було. [PERSON] подарувала ці кошти [PERSON] , переписка свідчить, що вона одразу і не планувала вимагати їх повернення. Однак, як вважає відповідач маючи особисту образу вирішила у судовому порядку їх з нього стягнути. Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. У судовому засіданні 14.07.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення відповідно до частини першої статті 244 ЦПК України, оголошено, що рішення суду буде проголошено 22.07.2025. Судом встановлено такі обставини справи. 06.05.2024 здійснено перерахування коштів на суму 2\~000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №15/04-2024 від 15.04.2024 (а.с.21). 09.08.2024 здійснено перерахування коштів на суму 25\~000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024 (а.с.22). 09.08.2024 здійснено перерахування коштів на суму 7 000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024 (а.с.23). 12.08.2024 здійснено перерахування коштів на суму 5\~000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024 (а.с.24). 20.10.2024 здійснено перерахування коштів на суму 1\~000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024 (а.с.25). 23.05.2024 здійснено перерахування коштів на суму 5\~000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №15/04-2024 від 15.04.2024 (а.с.26). 23.09.2024 здійснено перерахування коштів на суму 7\~000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024 (а.с.27). 26.09.2024 здійснено перерахування коштів на суму 10\~000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №08/08-2024 від 08.08.2024 (а.с.28). 17.07.2024 здійснено перерахування коштів на суму 5\~000,00 грн платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] , призначення платежу надання поворотної фінансової допомоги, згідно договору №15/04-2024 від 15.04.2024 (а.с.29). Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~ Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). З огляду на частину пергу статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до частини статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) устрок та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (доповернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Зазначені висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц. Щодо збереження майна без достатньої правової підстави. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Частиною друга статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформовані Верховним Судом у постановах: від 10.09.2018 у справі № 638/11807/15-ц, від 12.09.2018 у справі № 154/948/16, від 12.12.2018 у справі № 205/3330/14, від 24.03.2021 у справі № 369/8126/17, від 29.03.2022 у справі №296/3518/19 та інших. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, зокрема квитанціями АТ «ПРИВАТБАНК» від 15.04.2024, від 06.05.2024, від 23.05.2024, від 17.07.2024 від 09.08.2024, від 12.08.2024, від 23.09.2024, від 26.09.2024; від 20.10.2024 про те, що [PERSON] здійснювала перерахування коштів на загальну суму 67\~000,00 грн на банківський рахунок [PERSON] . Указане [PERSON] не спростовано, а підтверджено відомостями, зазначеними у відзиві. Будь-яких договорів між сторонами не укладено, а також стороною позивача не доведено, що відповідач надавав згоду на отримання коштів саме на договірних відносинах. Крім того, суд враховує, що відповідно до положень частини другої статті 87 Закону України «Про платіжні послуги» та пункту 35 Глави 1 Інструкції про безготівкові рахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Національного Банку України від 29.07.2022 №63 платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції та суті платіжної операції. Водночас, повідомляючи суду, що перераховані [PERSON] кошти є подарунком [PERSON] не надав жодних доказів на підтвердження того, що ці кошти було передано йому саме як подарунок, тобто не надано будь-яких належних та допустимих доказів указаного факту. При цьому, суд зауважує, що надані як стороною позивача так і стороною відповідача скрін-шоти переписок у месенджерах не можуть бути прийняті як безумовні докази, які свідчать про укладення чи не укладення будь-яких договорів, тобто наявність договірних відносин між [PERSON] та [PERSON] . Також, на думку суду, вони не свідчать про те, що [PERSON] дарувала кошти [PERSON] . З огляду на те, що будь-які повідомлення, направлені іншому адресату автором відповідного повідомлення можуть бути відредаговані, скрін-шоти з історії переписок здійснені сторонами самостійно та на власний розсуд, а тому суд позбавлений можливості дослідити дійсну історію пропозиції та прийняття пропозиції щодо передання та отримання коштів між сторонами. Суд приймає, як основний довід у цій справі факт перерахування [PERSON] коштів, [PERSON] на його банківський рахунок, підтвердження ним, що кошти ним отримано, а також те, що кошти у сумі 67\~000,00 грн повернуто не було. Водночас суд вважає слушним довід сторони позивача щодо застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони»). Так, одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ЦПК України. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною другою статті 13 ЦПК України встановлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Водночас у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення процесуальних законів така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Указаний висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19. Як убачається зі змісту позовних вимог, предметом позову є стягнення коштів з відповідача. Як судом установлено одна сторона [PERSON] передала кошти іншій стороні [PERSON] . Обставини отримання відповідачем коштів доведені позивачкою належними, допустимими та достовірними доказами. Відповідач, в свою чергу кошти не повернув. Між сторонами виникнення договірних відносин не доведено. Водночас позивачкою намір повернути кошти засвідчений у платіжних документах, зокрема у квитанціях про перерахування коштів відповідачу. Така її позиція чітко прослідковується з першої до останньої квитанції. При цьому відповідач, отримуючи кошти на банківський рахунок приймав їх, користувався ними. І хоча ним повідомлено суду про сприйняття указаних коштів як подарунок, однак будь-яких доказів, крім його пояснень, надано суду не було. Будь-яка правова підстава для набуття [PERSON] майна [PERSON] відсутня, тобто майно отримано та збережено без юридичного обов`язку та відповідної правової мети. З огляду на викладене, суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати правову кваліфікацію, передбачену главою 83 ЦК України, та визнати, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язання як з набуттям та збереженням [PERSON] майна [PERSON] без достатньої правової підстави. На підставі викладеного, аналізуючи всі доводи зазначені сторонами, встановлені факти та відповідність установлених правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є доведеними, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Також, суд зауважує таке. Європейський суд з прав людини указав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського Суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»). Щодо судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. [PERSON] за подачу позову до [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 09.02.2025, тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: approved