Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

20.02.2024 [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27 серпня 2021 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу вони з відповідачкою будували міцні сімейні стосунки, проте згодом відносини між ними почали поступово погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до остаточного їх припинення. У відносинах немає проявів любові та поваги один до одного, вони чужі люди, мають різні погляди на шлюб та сім`ю. На даний час шлюб розпався остаточно, шлюбних відносин вони не підтримують. Шлюб існує формально, оскільки особисті відносини між ними мають негативний характер. Вважає, що подальше спільне життя позивача та відповідача, як подружжя є неможливим, а збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Крім того, вони з відповідачкою не дійшли згоди про визначення місця проживання дитини. Після фактичного припинення шлюбних відносин, спільна дитина проживає разом із відповідачкою. Однак вона чинить перешкоди у побаченні із їхньою дитиною, брутально висловлюється на його адресу, вимагає гроші взамін на побачення з сином. Більше того, відповідачка ніде не працює і майже не займається вихованням сина. За місцем проживання відповідачки зареєстровані та фактично проживають, окрім неї та їхнього спільного сина батьки відповідачки та її сестра разом зі своїми дітьми. Побутові умови, в яких зростає його син, проживаючи разом із відповідачкою, є незадовільними. У зв`язку з цим, він неодноразово пропонував відповідачці передати сина йому, однак вона постійно відмовлялась та погрожувала у повній мірі обмежити спілкування сина із батьком. Він має стабільну роботу, постійне місце проживання, спиртними напоями не зловживає, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно. За фактом смерті малолітніх дітей відповідачки у 2019 році до ЄРДР було внесено матеріали досудового розслідування за № 12019020320000022 від 08.02.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п. 1, 2 ч. 2 ст. 115 КК України. Зокрема, йдеться про те, що у с. Василівка Тиврівського району внаслідок пожежі загинуло двоє неповнолітніх (2016 та 2018 року народження) дітей відповідачки. Діти отруїлись чадним газом, в той час як матір під час пожежі вдома була відсутня, так як пішла до магазину. Відповідачка залишила у житловому приміщенні двох малолітніх дітей віком 3 роки та 1 рік без нагляду дорослих осіб, що призвело до їх загибелі. Просить врахувати даний факт безвідповідального ставлення відповідачки до життя і здоров`я власних дітей. Вважає, що сину буде краще з ним: дитина буде забезпечена житлом, харчуванням, доглядом, відвідувати садочок, матиме повноцінне виховання. Він забезпечений житлом та має стабільний дохід, не зловживає спиртними напоями, веде нормальний спосіб життя. На теперішній час син періодично мешкає з ним, він забезпечує розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що є благополучним. Він повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про нього, займається вихованням, слідкує за розвитком та здоров`ям дитини. Він ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Просить розірвати шлюб, визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з ним за місцем його реєстрації або проживання. Судові витратити просить залишити за ним. 20.02.2024 [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та дружину. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона з відповідачем є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з нею і перебуває переважно на її утриманні. Шлюб між ними не розірвано. Koштів на утримання сина відповідач останнім часом (1-2 місяці) не надає зовсім. Вона на даний час не працює, оскільки здійснює догляд за дитиною до трирічного віку, тому їй одній важко забезпечувати сина та себе належним чином. Вона бажає стягувати з відповідача аліменти на утримання сина у частці від його доходу, а на своє утримання у твердій грошовій сумі. У відповідача інших утриманців немає, тому вважає, що він повинен сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі не менше 1/4 частки від усіх видів його доходу щомісячно до його повноліття, а на її утримання - у розмірі 2500 грн. щомісячно до досягнення сином трирічного віку. Такий розмір аліментів, на її думку, суттєво не вплине на матеріальне становище відповідача, оскільки він працездатний, працює без оформлення трудових відносин та може допомагати в утриманні сина та її. Просить стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину [PERSON] віку, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі у розмірі по 2500 грн. щомісячно, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду і до досягнення сином [PERSON] трирічного віку, тобто до [INFO] . Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць допустити до негайного виконання. 20.02.2024 [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому вказує 27.08.2021 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Спору про поділ спільного майна немає. Від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею. Причиною розірвання шлюбу стало те, що у них різні погляди на життя та на спосіб ведення спільного господарства. Примирення між ними уже неможливе, тому збереження даного шлюбу немає сенсу і не відповідає її інтересам та інтересам її дитини. Просить шлюб між ними розірвати. Змінити їй прізвище з « [PERSON] » на дошлюбне - « [PERSON] ». Процесуальні дії у справі: Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 21.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Розгляд справи суд вирішив проводити в порядкузагального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 22.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на малолітню дитину та дружину. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 22.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 09.05.2024 ухвалено об`єднати в одне провадження цивільні справи: за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницької області (145/311/24); за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на малолітню дитину та дружину (145/326/24); за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (145/327/24). Справу обліковано за № 145/311/24 (провадження №2/145/794/2024). Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 08.04.2025 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 25.06.2025 цивільну справу № 145/311/24 прийнято до свого провадження суддею Патраманським І.І. та справу призначено до судового розгляду по суті на 22 липня 2025 року. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини підтримали, просять їх задоволити з підстав, наведених в позовній заяві. [PERSON] пояснив, що їх син [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] , він кожні вихідні забирає його до себе. Претензій до [PERSON] , як до матері його сина, щодо виховання та утримання дитини він не має, син завжди доглянутий. Однак він вважає, що дитині буде краще з ним, оскільки дитина часто не хоче повертатися після вихідних до матері. Спорів щодо його участі у вихованні дитини не виникає, за їх спільною домовленістю він забирає дитину до себе щовихідних. [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на малолітнього сина та дружину підтримали, просять їх задоволити, позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком не визнали, просять відмовити в їх задоволенні. Водночас, представник [PERSON] просила закрити провадження в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини у зв`язку з наявністю рішення Тиврівського районного суду Вінницької області, яким визначено місце проживання дитини разом з матір`ю. Крім цього, [PERSON] зазначила, що впродовж тривалого часу [PERSON] участі в утриманні дитини не приймав. Почав добровільно надавати кошти на утримання дитини лише з березня 2025 року. До цього часу дитина перебувала на повному її утриманні. Вона не створює перешкод у спілкуванні батька із сином, за спільною із [PERSON] домовленістю останній забирає дитину до себе кожні вихідні. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Тиврівської селищної ради Вінницької області, [PERSON] при вирішенні позову в частині визначення місця проживання дитини покладається на розсуд суду. Зазначила, що на даний час [PERSON] створено належні умови для проживання та виховання дитини. Фактичні обставини справи, встановлені судом: 27 серпня 2021 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Сторони мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.9). [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із батьками в будинку, який належить на праві приватної власності його батьку. Для проживання дитини у даному будинку наявна окрема кімната, необхідні меблі, іграшки (а.с. 11-24, 50-51). [PERSON] має позитивну характеристику, за станом здоров`я здоровий, працює слюсарем-ремонтником в ТОВ "Т-Центр Сервіс", (а.с.10, 11) Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 03.09.2024, яке залишено в силі в частині визначення місця проживання дитини постановою Вінницького апеляційного суду від 17.12.2024, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Тиврівської селищної ради про визнання незаконним, скасування рішення та визначення місця проживання дитини задоволено та визначено місце проживання дитини - малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Зазначеною постановою апеляційного суду встановлено, що [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] та співмешканцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , в будинку, який належить [PERSON] . Для дитини створені задовільні умови, окрема кімната, у якій наявні необхідні меблі, одяг, іграшки. Зазначену обставину [PERSON] підтвердила в судовому засіданні. З позовних заяв вбачається, що в сторін різні погляди на життя та на ведення домашнього господарства, несумісні характери. Спільне господарство не ведеться, втрачені всі фізичні та духовні зв`язки між ними. Фактичні шлюбні відносини припинені. Примирення та збереження даного шлюбу неможливе, так як такі, що суперечать їхнім інтересам. Крім цього, сторони мають спір щодо місця проживання дитини. Водночас, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина та її утримання. Дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (ч. 5 ст. 82 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу. Статтею 51 Конституції України та частиною 1 статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частинами 3, 4 статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, бажають розірвати шлюб, сторони у справі вважають, що примирення та збереження їх сім`ї є неможливим. Вказані обставини стверджуються матеріалами справи. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що сторони наполягають на розірванні шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги сторін вчастині розірвання шлюбу підлягають до задоволення, оскільки, на переконання суду, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. [PERSON] заявлено клопотання про відновлення дошлюбного прізвища, а відтак їй слід відновити прізвище, яке вона мала до реєстрації шлюбу - [PERSON] . Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону). Суд зазначає, що міжнародні та національні законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору. З огляду на норми, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, суд має з`ясувати, чи виконала відповідачка обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у визначенні місця проживання дитини з батьком, чи довів позивач, що проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини. Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Суд встановив, що на час вирішення спору дитина, [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю, батько забирає сина на вихідні, дитина фактично пристосувалась до такого оточення і сім`ї, що є однією з переваг на користь визначення місця проживання дитини з матір`ю. При цьому, збережено баланс на участь батьків у вихованні дитини. Суд виходить з того, що сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їхніх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини, зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини) (статті 3, 6). Суд дійшов висновку, що позивач не надав достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з ним з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків. Позивач [PERSON] не довів того, що відповідачка на час проживання з дитиною не дбала про здоров`я та розвиток сина чи не брала участі у його вихованні. Навпаки в судовому засіданні [PERSON] висловився про те, що він не має претензій до ставлення матері до сина. У справі відсутні докази, які б дозволили дійти висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично призводить до зміни місця проживання дитини, зміни його звичного укладу життя, розриву його тісного контакту з матір`ю, в силу його малолітнього віку, буде мати позитивний вплив на дитину. Більше того, на переконання суду, з урахуванням віку дитини, зміна її місця проживання та зменшення контактів з матір`ю, матиме негативний вплив на її психічне здоров`я. [PERSON] не доведено, що з моменту ухвалення рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 03.09.2024, яким визначено місце проживання дитини разом із матір`ю, життєві обставини настільки змінились, що існує нагальна необхідність для зміни місця проживання дитини та така зміна відповідатиме її інтересам. Суд не приймає доводи [PERSON] про те, що через безвідповідальність [PERSON] загинули двоє малолітніх дітей, оскільки належних доказів її винуватості у даній трагедії суду не надано, та її обставнини не мають відношення до даного спору. Враховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання сина з ним та відсутності підстав для задоволення позову. У постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 761/25544/19, провадження № 61-20015св21, Верховний Суд дійшов висновку, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення між дитиною й батьками належних стосунків, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Крім того, у кожній зі справ, яка стосується інтересів дитини, суд виходить із найкращих її інтересів з урахуванням усіх обставин справи, які у кожній конкретній справі є різними. З огляду на викладене, суд виходить з того, що проживання малолітнього сина з матір`ю відповідає інтересам дитини, яка, враховуючи її вік, потребує постійного догляду та материнської турботи. Водночас, суд не зменшує важливості участі батька у вихованні та утриманні дитини, забезпечення однакової участі обох батьків у спілкуванні з дитиною, що, безсумнівно, матиме позитивний вплив на фізичний і психічний розвиток дитини. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку. Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 51 Конституції України та статтями 180, 191 Сімейного Кодексу України (далі СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 141 СК України, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками чи проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України до обставин, які суд досліджує при визначенні розміру аліментів на дитину відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі) здійснюється за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, та змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Тобто спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі) здійснюється за рішення суду, але за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином суди не вправі виходити за межі позовних вимог та самостійно визначати спосіб стягнення аліментів, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, визначеного ст. 13 ЦПК України. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 04.07.2018 № 490/4522/16-ц. Правовідносини, що виникли між сторонами щодо стягнення аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина, регулюються ст. 75, 84 СК України. Згідно з ч. 1, 2 ст. 75 СК України дружина чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на аліменти у дружини - матері може виникнути лише у разі достатнього матеріального забезпечення чоловіка, наявності у чоловіка достатніх коштів для надання дружині - матері спільної дитини матеріальної допомоги та стягуються за умови, що чоловік, до якого пред`явлено вимоги про надання утримання, спроможний надавати матеріальну допомогу (постанова Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19). Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Особливим видом права жінки на утримання є її право на утримання чоловіком у разі проживання з нею їхньої дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу жінки та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно з ч. 2, 4, 6 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 81 СК України перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затверджується Кабінетом Міністрів України. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. В постанові Верховного Суду по справі № 750/9224/16-ц (провадження № 61-16837св18) від 13 червня 2018 року суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що відповідно до частин другої та шостої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років і в разі розірвання шлюбу. Згідно з частиною четвертою статті 84 СК України право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини. Судом встановлено, що [PERSON] працює в ТОВ «Т-Центр Сервіс» слюсарем-ремонтником. Сторони на підтвердження своїх доходів і матеріального стану у встановленому порядку докази суду не надали. Як і доказів на підтвердження інших обставини, що мають істотне значення, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Водночас, при визначені розміру аліментів судом враховується, що аліменти стягуються на дитину, яка перебуває на утриманні матері. Відповідач є молодою людиною, працює, розмір його доходів невідомий. Таким чином, судом враховуються стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, можливості одержання утримання від батьків, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на дитину в повному обсязі, а в частині стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, з урахуванням задоволення позовнних вимог щодо аліментів на дитину та досягнення дитиною трирічного віку, частково - в сумі 1500 грн. Згідно ст. 191 СК аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а саме з 20.02.2024. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат. Судовий збір. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи висновок суду про задоволення позовів про розірвання шлюбу, які були подані і [PERSON] , і [PERSON] , судові витрати в цій частині підлягають взаємозарахуванню. Оскільки [PERSON] звільнено від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів на підставі п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір за даними позовними вимогами пропорційно задоволеному розміру підлягає стягненню з [PERSON] на користь держави. Зокрема, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн за позовною вимогою про стягнення аліментів на дитину та 726,72 грн (60%) за позовною вимогою про стягнення аліментів на дружину.

Outcome: partial