Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

ТОВ «Бізнес Позика» (далі - позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначалося, що 30 червня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання його відповідачем електронним цифровим підписом. В подальшому строк дії договору продовжувався шляхом підписання додаткової угоди. У зв`язку з тим, що відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, тобто не погасила існуючу заборгованість, позивач змушений звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 150162,90 гривень, а також стягнення судових витрат. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 червня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Від представниці відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначалося, що позивачем не надано належного розрахунку заборгованості. При цьому відповідач є дружиною військовослужбовця, який проходить службу у Збройних Силах України, а тому в силу вимог діючого законодавства відсотки за кредитним договором не нараховуються. Зазначалося про незаконність нарахування комісії у розмірі 2700,00 гривень. Згідно з розрахунком представниці відповідача до стягнення підлягало 14254,45 гривень. У відповіді на відзив представник позивача, посилаючись на судову практику, вказував на правомірність нарахування відсотків за кредитним договором. Зазначав, що до стягнення підлягають відсотки, нараховані з моменту укладення кредитного договору і до моменту набрання чинності нормою закону щодо ненарахування відсотків дружинам (чоловікам) військовослужбовців. Крім того, посилаючись на судову практику, стверджував, що комісія за надання кредиту є правомірною і не тотожною комісії за обслуговування кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із розглядом справи судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. 30 червня 2023 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 469136-КС-001 шляхом його підписання відповідачем електронним цифровим підписом (далі - кредитний договір). Зі змісту п. 2.1. кредитного договору видно, що кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 18000,00 гривень на засадах строковості, поворотності, платності (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором, Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика» (позивача). Відповідно до п. 2.3. кредитного договору строк, на який надається кредит, становить 24 тижні. Згідно з п. 2.4. кредитного договору стандартна процентна ставка за кредитом - в день 2% , фіксована; знижена процентна ставка за кредитом - в день 1,15013889%, фіксована. У п. 2.5. кредитного договору встановлено комісію за видачу кредиту, що становить 2700,00 гривень. Пунктом 2.7. кредитного договору передбачено, що він діє до 15 грудня 2023 року. 11 вересня 2023 року між позивачем і відповідачем підписано додаткову угоду № 1 до кредитного договору шляхом накладення електронного цифрового підпису відповідача (далі -додаткова угода). Відповідно до п. 1 додаткової угоди позичальник її підписанням підтвердив існування заборгованості перед кредитодавцем за кредитним договором станом на 11 вересня 2023 року у розмірі 40074,66 гривень, з яких 18000,00 гривень становить тіло кредиту і 22074,66 гривень становлять проценти за користування кредитом. Згідно з п. 5.1. додаткової угоди сторони збільшили строк дії кредитного договору до 91 тижня. У п. 2.9. додаткової угоди сторони змінили процентну ставку, а саме з 11 вересня 2023 року по 06 листопада діє пільгова ставка - 0,8626042% в день; з 07 листопада 2023 року - 1,15013889% в день. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Таким чином судом встановлено, що кредитний договір і додаткова угода до нього між позивачем та відповідачем були укладені в електронній формі, тобто у письмову вигляді. Особливості вчинення правочинів в електронній формі визначені положеннями Законом України «Про електронну комерцію». Так, ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» містить визначення термінів зокрема: - електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; - одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 цієї ж статті Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Зі змісту ч. 8 цієї ж статті Закону вбачається, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. У ч. 12 цієї ж статті Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Таким чином укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що кредитний договір і додаткового угода до нього між позивачем та відповідачем підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Отже вказаний правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, а укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20. За змістом ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, воно має виконуватись належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Відповідачем не заперечується виконання позивачем взятих на себе за кредитним договором зобов`язань щодо надання кредитних коштів у розмірі 18000,00 гривень, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не потребують доказування, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для витребування відповідних доказів від АТ «Райффайзен Банк» за клопотанням позивача. Порушуючи вказані вище положення законодавства та умови кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно з розрахунком заборгованості позивача станом на 28 травня 2025 року заборгованість відповідача становила 150162,90 гривень, з яких: - 18000,00 гривень - заборгованість за тілом кредиту; - 132162,90 гривень - заборгованість за процентами (проценти нараховано в межах строку дії кредитного договору, тобто до 24 березня 2025 року). Представниця відповідача не погодилася з наданим позивачем розрахунком і вважала, що нарахування процентів за кредитним договором мало припинитись 14 липня 2023 року, тобто з моменту, коли чоловік відповідача - [PERSON] був призваний на службу у Збройні Сили України, на підтвердження чого до відзиву на позовну заяву додано копію свідоцтва про одруження від 30 вересня 2000 року (а.с. 93), копію довідки військової частини [NUMBER] від 30 січня 2025 року № 627/651 (а.с. 94), копію військового квитка від 14 липня 2023 року (а.с. 95-98), копію посвідчення УБД від 21 березня 2025 року (а.с. 99). Крім того, стверджувала про нікчемність умови кредитного договору щодо стягнення комісії за видачу кредиту. За розрахунками представниці відповідача до стягнення підлягає 14254,45 гривень. У відповіді на відзив представник позивача вказував, що норма вказаного вище закону про ненарахування відсотків за кредитним договором дружинам (чоловікам) військовослужбовців набула чинності 18 травня 2024 року, а тому до набрання нею законної сили нарахування процентів було правомірним. Перевіривши розрахунки заборгованості, проведені сторонами, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у діючій редакції) військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. Норма закону про ненарахування процентів за користування кредитом дружинам (чоловікам) військовослужбовців вступила в дію 18 травня 2024 року з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку». Зі змісту ч. 1 і 2 ст. 5 ЦК України вбачається, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Проценти за користування кредитом не є видом цивільної відповідальності, а по своїй суті є платою за користування кредитними коштами. Саме тому, на переконання суду, вимоги ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» можуть бути застосовані до кредитних правовідносин, які виникли між позивачем і відповідачем, з 18 травня 2024 року. Суд також погоджується з доводами позивача щодо правомірності нарахування комісії за надання кредиту у розмірі 2700,00 гривень, виходячи з аналізу вимог п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, оскільки така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Таким чином спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту у розмірі 2700,00 гривень, а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем від відповідача, є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Саме такі висновки містяться у постанові Черкаського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року у справі № 707/477/24. Отже відповідно до розрахунку позивача з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення тіло кредиту у розмірі 18000,00 гривень та проценти за користування кредитом за період з 30 червня 2023 року (дата видачі кредиту) до 18 травня 2024 року (дата набрання чинності нормою закону про ненарахування процентів дружинам чи чоловікам військовослужбовців) у розмірі 67776,57 гривень. При цьому суд відхиляє доводи представниці відповідача про неналежність вказаного розрахунку, оскільки він проведений на підставі умов кредитного договору. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на те, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, не спростував наявність заборгованості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 гривень. Оскільки до задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18000,00 гривень та процентами у розмірі 67776,57 гривень, а всього 85776,57 гривень (18000,00 гривень + 67776,57 гривень), що становить 57% від заявлених позовних вимог (85776,57 гривень х 100% / 150162,90 гривень), а тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1380,77 гривень (2422,40 гривень х 57% / 100%). На підставі викладеного,

Outcome: partial