Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Позивач через свого представника, звернулась з позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя, мотивуючи свій позов тим, що з відповідачем по справі вступила в шлюб 19 липня 1996 року, однак вже декілька років шлюбні стосунки між ними припинені, спільного побуту сторони не ведуть. У даний момент шлюб між сторонами є розірваним у встановленому законом порядку. У період знаходження у шлюбі, а саме - у грудні 1998 року нею та відповідачем було спільно придбане наступне майно квартира [ADDRESS] , загальною площею 62,7 кв.м., про що свідчить договір купівлі-продажу від 14 грудня 1998 року, реєстраційний номер об?єкта нерухомості: №2-273. Право власності на зазначений об?єкт нерухомості зареєстровано за відповідачем. Дане нерухоме майно придбане в період подружнього життя, а тому позивач вважає його спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу спільно нажитого майна, позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю вказану квартиру та поділити між нею та відповідачем спільне майно наступним чином: визнати за позивачем, [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири, та визнати за відповідачем, право власності на 1/2 частину квартири, а також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 17.03.2025 року було відкрито провадження по даній справі. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач правом на подачу відзиву не скористався, однак у судових засіданнях заявляв, що проти задоволення позову не заперечує, рішення просив винести згідно законодавства. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 липня 1996 року було укладено шлюб між сторонами, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.07.1996 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м.Дніпропетровська, актовий запис №208. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 17.02.2025 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу сторонами придбано за Договором купівлі-продажу від 14 грудня 1998 року, зареєстрованого товарною біржою «Біржа нерухомості «Центральна», за реєстровим №2-273, квартиру [ADDRESS] , загальною площею 62,7 кв.м., право власності на яку було зареєстровано за відповідачем по справі. Комунальним підприємством «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради підтверлжено, що станом на 31.12.2012 квартира зареєстрована КП «ДМБТІ» 10.01.1999, записана в реєстрову книгу №342п за реєстровим №83-168, та право власності на яку зареєстровано на відповідача. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухома майно державна реєстрація право власності на спірну квартиру в реєстрі відсутнє. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію). Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Як вбачається з ч.ч.1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Як встановлено судом, відповідно до досліджених матеріалів справи, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,7 кв.м. придбана 14 грудня 1998 року, - тобто в період шлюбу між сторонами та за спільні кошти подружжя, а отже є спільною сумісною власністю сторін. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що спірна квартира являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, тому суд вважає за необхідне роділити спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] , а саме визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 62,7 кв.м., залишивши у власності [PERSON] ) частину вказаної квартири. З урахуванням зазначеного, на думку суду, такий розподіл майна по відношенню до сторін буде справедливими, відповідатиме інтересам осіб та не буде порушувати їх прав. Крім того не підлягають задоволенню вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, оскільки спільна сумісна власність презюмується фактом її набуття під час шлюбу, а у разі заперечення однієї з сторін, саме на цю сторону покладається доведення факту належності майна до особистої власності одного з подружжя, проте відповідачем вказані вимоги через подання зустрічного позову заявлені не були. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 8271,04 грн.

Outcome: partial