Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою та просить суд визнати свого колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутнім, посилаючись на неможливість отримання його згоди, як батька їх спільної доньки [PERSON] , [INFO] , на зміну зареєстрованого місця проживання дитини. В обґрунтування вимог зазначено про виїзд [PERSON] у 2017 році на заробітки до РФ та втрату зв`язку з ним із середини 2018 року, його місце проживання не відоме ні його батькам, ні друзям та знайомим. Він жодного разу не вийшов на зв`язок, не сплатив жодного разу аліментів за рішенням суду, пошуки його правоохоронними органами результатів не дали, за останнім місцем проживання [PERSON] по [ADDRESS] з березня 2017 року відомості про нього відсутні, тому наполягає на задоволенні вимог. Ухвалою суду від 29 січня 2025 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. У судовому засіданні представник заявниці [PERSON] адвокат Верхуша Я.О. заявлені вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у заяві. Представника заінтересовані особи Відділ № 9 у місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Порхун В.О. в судовому засіданні зазначила про необґрунтованості підстав для задоволення заяви, однак поклалася на розсуд суду. Представник заінтересованої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду не з`явився, пояснень, заперечень, клопотань не надали. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] пояснив, що є батьком [PERSON] . Бачив його в останнє у 2017 році. Після розлучення з [PERSON] син мешкав у їх квартирі в [ADDRESS] . У квартирі проживав сам. У 2017 році зателефонував з РФ і повідомив, що через м. Харків перетнув кордон і знаходиться у РФ. Більше він з сином не спілкувався. Постійної роботи у нього не було, часто пропадав , а потім повертався. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її племінницею . [PERSON] та [PERSON] до розпаду сім`ї проживали по [ADDRESS] , це десь у 2016 році. В останнє вона бачила [PERSON] у 2017 році. Аліменти не платить. Вона з ним не спілкувалася і де він мешкав після розірвання шлюбу вона не знає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є родичкою [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] проживали спільно десь до 2016 року по [ADDRESS] . Десь восени 2017 року бачила [PERSON] в останнє. Зі слів заю , що він поїхав до РФ. Де він мешкав після розлучення вона не знає. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, [PERSON] з 15 листопада 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 11 травня 2016 року між ними розірвано. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на утримання якої рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року стягнуто аліменти. За відомостями Довгинцівського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заборгованість по аліментам за період з 18.11.2016 по 30.11.2024 становить 299\~196,39 грн. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 43 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України). Відповідно до статей 305, 306 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо. Причому вказана презумпція має спростовний характер. При цьому перш за все має бути з`ясовано місце постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої\~статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою. Наведені юридичні факти й утворюють юридичний склад, необхідний для визнання особи безвісно відсутньою. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено поняття місця проживання, а саме: місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Отже, суд може визнати особу безвісно відсутньою за умови, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей, що вона проживає у своєму житлі, і місце її перебування має бути невідомим. У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи та дату отримання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи. Зазначена норма регулює правовідносини у разі їх невизначеності, яка викликана тим, що тривала відсутність громадянина у місці його постійного проживання за відсутності відомостей про його місце перебування зачіпає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, з якими він знаходиться у правових зв`язках. Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, у якості доказів на підтвердження заявлених вимог заявником надано акт про фактичне місце проживання осіб у житловому приміщенні, складеного 05.11.2024, відповідно до якого по [ADDRESS] з травня 2016 року по січень 2023 року проживали [PERSON] та [PERSON] , у період з травня\~2016\~року по\~березень 2017\~року за вказаною адресою проживав [PERSON] , з січня 2023 року за вказаною адресою не проживає ніхто. За відомостями Відділення поліції № 1 Криворізького районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області від 14.10.2024, [PERSON] 27.09.2024 зверталась з метою встановлення місцезнаходження її колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] , проведеними заходами місцезнаходження його не встановлено, проводяться подальші розшукові дії. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровськуої області від 24 липня 2017 року за поданням державного виконавця оголошено розшук боржника [PERSON] . Разом з тим, суд приймає до уваги, що для визнання фізичної особи безвісно відсутньою потрібні такі умови: 1) особа відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; 2) протягом цього року в місці, де вона постійно проживала немає відомостей про місце її перебування; 3) встановити місце перебування особи неможливо; 4) згідно зі статтею 306 ЦПК України необхідно, щоб були серйозні причини, які б обумовлювали необхідність визнання\~фізичної особи\~безвісно відсутньою\~(наприклад,\~особи,\~яких вона\~зобов`язана\~за законом\~утримувати,\~знаходяться у\~скрутному матеріальному\~становищі,\~її майно\~без нагляду\~зазнає шкоди\~тощо) і 5) виключення припущення про навмисність її відсутності, яка може бути обумовлена ухиленням від здійснення покладених на неї законом обов`язків щодо утримання дітей, повернення боргів, встановленого законом порядку розірвання шлюбу, ухиленням від кримінальної відповідальності, тощо. Суд має визначити коло заінтересованих у розгляді справи осіб та їх процесуальний статус. Мотивованою ухвалою такі особи допускаються або залучаються до участі у справі та повідомляються про час і місце розгляду справи в передбаченому законом порядку. Коло таких осіб зумовлюється метою, для якої заявникові необхідно визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою. Наприклад, заінтересованими особами у цих справах можуть бути\~члени родини\~заявника та інші особи, які мають право на одержання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, якщо справа порушена з метою призначення пенсії заявнику або його дітям. Заявник [PERSON] є колишньою дружиною [PERSON] та не є його членом родини чи близьким родичем, а сам по собі факт втрати зв`язку заявника із батьком своєї дитини, несплата аліментів на утримання їх спільної доньки і фактична відсутність у заявника відомостей про його місце перебування за останнім відомим місцем проживання, де [PERSON] проживав менше\~року (згідно акту проживання), а отже не може бути визнане судом як постійне, не є безумовною підставою для визнання особи безвісно відсутньою, що не позбавляє права [PERSON] звернутися до суду із позовом про надання дозволу на зміну реєстрації місця проживання дитини без письмової згоди батька дитини. Крім того, допитаний у судовому засіданні в якості свідка батько [PERSON] [PERSON] пояснив, що після розпаду сім`ї син мешкав у їх квартирі в [ADDRESS] , тому твердження , що останнім місцем мешкання [PERSON] є квартира по [ADDRESS] , суд ставить під сумнів. Клопотань про допит свідків , які підписали акт заявлено не було. Допитані свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що не бачили [PERSON] з 2017 року та де він після розірвання шлюбу з [PERSON] мешкав не знають. При цьому суд приймає до уваги отримані на виконання ухвали суду відомості з ГУ ДМС у Дніпропетровській області, відповідно до яких [PERSON] , [INFO] документований паспортом громадянина України у формі ID-картки виданого 12.01.2018 Довгинцівським відділом у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області (що підтверджує факт перебування його у січні 2018 року в місті Кривому Розі), однак паспортом громадянина України для виїзду за кордон на території Дніпропетровської області не документувався. За відомостями Державної прикордонної служби України, за період з 01.07.2018 по 11.02.2025 [PERSON] державний кордон України не перетинав. Таким чином, належних, беззаперечних доказів на підтвердження визнання безвісно відсутнім [PERSON] , [INFO] заявник, яка не є родичем та не є членом сім`ї [PERSON] , суду не надала.

Outcome: dismissed