Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

І. Описова частина Короткий виклад позиції позивача та відповідача [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невиплачені суми при звільненні, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування зазначив, що 09.08.2019 його прийнято на посаду завідувача насінницької Золотоніської сортодослідної станції вказаного підприємства. Починаючи з 2021 року, відповідач припинив виплату йому заробітної плати та не надав щорічної відпустки. Неодноразові звернення позивача щодо припинення трудових відносин і проведення розрахунку залишались без відповіді. 14.02.2022 [PERSON] направив на адресу відповідача заяву про розірвання трудового договору на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. Лише 21.01.2025 позивач отримав трудову книжку, наказ про звільнення від 26.01.2022 та довідку про нараховані виплати. Він дізнався, що був звільнений за згодою сторін на підставі ч. 1 п. 1 ст. 36 КЗпП України. Повний розрахунок при звільненні своєчасно не був проведений. Станом на день звільнення заборгованість по заробітній платі складала 84\~000,00 грн, а компенсація за невикористану відпустку 18 162,48 грн. Після сплати податків у розмірі 19,5%, сума боргу склала 83 495,75 грн, з яких після часткових виплат залишилось несплачено 30\~457,28\~грн Позивач також заявляє вимогу про стягнення: -21\~000,00 грн - матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до колективного договору; -84 945,92 грн - компенсації за затримку проведення остаточного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України; -171 550,94 грн - середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що, на думку позивача, тривав до моменту фактичного отримання наказу про звільнення. Загалом позивач просив стягнути 307 954,14 грн. Позивач вказує, що наявні докази свідчать про продовження господарської діяльності відповідача, включаючи залучення приватних структур до обробітку землі підприємства на підставі договорів, що, на його думку, виключає відсутність коштів на погашення заборгованості. Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався. Рух справи в суді першої інстанції та процесуальні рішення Позовна заява [PERSON] до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», третя особа ТОВ «Олімп» про стягнення заборгованості із заробітної плати надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси 22.04.2025. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.04.2025 відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачем 24.06.2025 подано клопотання про долучення доказу. У свою чергу позивач 22.07.2025 подав клопотання про відмову в прийнятті доказу. Ухвалою суду від 24.06.2025 задоволено клопотання представника третьої особи ТОВ\~«Олімп» та виключено зазначене товариство з числа третіх осіб у справі. Ухвалою суду від 23.07.2025, занесеною до протоколу судового засідання, суд відмовив в задоволенні клопотання про долучення доказів з огляду на пропуск строку подання доказів. В судовому засіданні 23.07.2025 позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився. Суд 23.07.2025\~перейшов до\~стадії ухвалення\~рішення. ІІ. Мотивувальна частина рішення Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду Позивач, [PERSON] , з 12.09.2019 працював на посаді завідувача насінницької Золотоніської сортодослідної станції Державного підприємства\~«Центр сертифікації\~та експертизи\~насіння і\~садивного матеріалу»,\~що підтверджується\~наказом від\~09.08.2019\~№ 104-к/тр. Наказом від 26.01.2022 його звільнено з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Цим же наказом централізовану бухгалтерію зобов`язано провести розрахунок при звільненні, у тому числі виплатити [PERSON] компенсацію за 24 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки та 7 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за період роботи з 12.08.2019 до 11.08.2020; 24 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки та 7 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за період роботи з 12.08.2020 до 11.08.2021; 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та 3 календарні дні невикористаної додаткової відпустки за період роботи з 12.08.2021 до 11.08.2022, всього 76 календарних днів. Відповідно до довідки ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 20.03.2023 [PERSON] працював на посаді завідувача дільниці з 13.08.2019 до 26.01.2022. Заборгованість із заробітної плати на 01.02.2021 становила 22\~287,47 грн; нараховано дохід за період з 01.02.2021 до 26.01.2022 в розмірі 102\~162,48 грн. В січні 2022 року нараховано заробітну плату за січень 2022 року 6\~400,00 грн, компенсацію невикористаної відпустки 18\~162,48 грн, податок на доходи фізичних осіб за період з 01.02.2021 до 26.01.2022 18\~389,25 грн, військовий збір 1\~532,44 грн, виплачено доходу за період з 01.02.2021 до 26.01.2022 74\~070,98 грн, заборгованість із виплати заробітної плати 30\~457,28 грн. Згідно з штатним розписом ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» посадовий оклад завідувача дільниці з 01.12.2021 становить 7\~600,00 грн. Відповідно до п. 5.1.4 колективного договору на 2019-2021 роки між ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» та первинною профспілковою організацією державного підприємства адміністрація зобов`язана надавати матеріальну допомогу на оздоровлення працівників при наданні щорічної основної відпустки терміном не менше 14 календарних дні у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Позивач просить стягнути з відповідача 30\~457,28 грн, що відповідає сумі заборгованості, яка зазначена у довідці ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 20.03.2023. Відповідачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які спростовували доводи позивача та розмір цієї заборгованості. З огляду на вказане, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі № 1-5/2012, проте не більше 6 місяців такого правопорушення, що встановлено Законом від 01.07.2022. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, а коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Постановою Верховного Суду від 06.12.2024 у справі №\~440/6856/22 визначено застосування ст. 117 КЗпП України як до 19.07.2022, так і після. Так, Верховний Суд виснував, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії ст. 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст. 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП (у новій редакції Закону № 2352-IX). Аналогічний підхід при вирішенні подібних правовідносин застосовано Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 04.09.2024 у справі № 359/1316/22. Верховний Суд звертає увагу, що правовідносини, які регулюються ст. 117 КЗпП України, пов`язані із недотриманням роботодавцем свого обов`язку провести повний розрахунок з працівником при звільненні. Отже, момент виникнення таких правовідносин пов`язаний із днем звільнення, у який роботодавець не провів виплати всіх належних працівникові сум при звільненні. У постанові від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23 Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на визначення приписами ст. 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником у строк, встановлений приписами ст. 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення. У даному випадку датою виникнення правовідносин, урегульованих ст. 117 КЗпП України є 26.01.2022 - дата звільнення позивача. За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи ст.\~117 КЗпП України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом України № 2352-ІХ. Однак, період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня ухвалення рішення 28.07.2025, оскільки розрахунок на час розгляду справи не проведено регулюється вже нині чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. Отож, спірний період у даній справі щодо стягнення середнього заробітку охоплюється періодом з 27.01.2022 до 28.07.2025, а тому його варто умовно поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №\~2352-ІХ (19.07.2022) і після цього. Період з 21.01.2022 до 19.07.2022 регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. За таких обставин, суд доходить висновку, що належить визначити два періоди стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача: з 27.01.2022 до 19.07.2022, що складає 123 робочих дні; з 20.07.2022 до 20.01.2023, тобто, із застосування обмеження шестимісячним строком стягнення, що складає 133 робочих дні. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст. 27 Закону України «Прооплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №\~100. У відповідності до наданої позивачем в матеріалах справи довідки від 20.03.2023 № 2113-3192-23 середньоденна зарплата становить 331,82 грн. Суд доходить висновку, що за період з 27.01.2022 до 19.07.2022, що становить 123 робочих днів середній заробіток дорівнює 40\~813,86 грн; за період з 20.07.2022 до 20.01.2023, що складає 133 робочих дні, середній заробіток становить 44\~132,06 грн, а всього розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який належить стягнути з відповідача на користь позивача, становить 84\~945,92 грн, що є співмірним з періодом затримки виплати заробітної плати позивача, її розміром та відсутністю безпідставного зволікання позивача зі звернення до суду з даним позовом, щоб покладало на відповідача надмірний та непосильний тягар відповідальності за порушене трудове право позивача. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуть на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Згідно зі ст 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Частиною 5 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення з вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. У постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 569/6979/20 зазначено: «частиною 5 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом зазначеної норми закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки». Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №712/12727/19, від 14.07.2021 у справі №569/6979/20. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.072021 у справі №\~569/6979/20 оскільки у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. За змістом ст. 94, 116, 117 КЗпП України та ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено ст. 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. З огляду на надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для його працевлаштування, а на роботодавця слід покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання. Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.11.2021 у справі № 387/326/20 (провадження № 61-2166св21). Як убачається із матеріалів справи, останнім днем роботи позивача є 26.01.2022, саме на цю дату видано наказ про звільнення. Позивач надав копію заяву про звільнення за лютий 2022 року, однак доказів, що з цього часу і до січня 2025 року він активно звертався до роботодавця із вимогами про видачу трудової книжки або намагався її одержати іншим чином, суду не надано. Згідно з копією трек-номеру поштового відправлення, трудову книжку позивачу було направлено лише в січні 2025 року, однак відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про неможливість позивача її отримати раніше, зокрема, через особисте звернення або офіційне письмове повідомлення роботодавця щодо її видачі. Отже, відсутні правові підстави вважати, що затримка у видачі трудової книжки мала причинно-наслідковий зв`язок з вимушеним прогулом, а також відсутні обставини, які б свідчили про вину роботодавця у тому, що позивач не мав можливості працевлаштуватися. У зв`язку з викладеним, позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч. 5 ст. 235 КЗпП України задоволенню не підлягають. Щодо вирішення вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення У разі звільнення працівника йому відповідно до вимог ст. 83 КЗпП України виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Основною умовою, за якої виплачується матеріальна допомога на оздоровлення, є факт надання працівникові щорічної відпустки (повністю або її частини). Таким чином, подією, яка безпосередньо пов`язується з виплатою цієї допомоги, має бути рішення про надання щорічної відпустки (або частини такої відпустки). Якщо працівник отримав грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується. Отже, допомога на оздоровлення надається лише у разі надання щорічної відпустки. У випадку виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується (постанова Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 464/2409/16, від 30.06.2020 у справі № 761/1091/18). У матеріалах справи відсутні докази про прийняття роботодавцем рішення щодо надання щорічної відпустки і про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Водночас відповідач нарахував позивачу компенсацію за невикористану відпустку. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги на оздоровлення. Подібні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 08.01.2025 у справі №\~753/8125/17. Щодо вимог зобов`язати відповідача надати ТОВ «Олімп» доручення здійснити виплату [PERSON] заборгованості із заробітної плати Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, особа має право звернутися до суду за захистом порушеного права або інтересу саме до особи, яка, на її думку, це право порушила. У даному випадку відповідачем є ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», з яким у позивача існували трудові відносини. ТОВ «Олімп» не є стороною такого трудового договору. Позивачем не подано жодних доказів існування договірних зобов`язань між відповідачем і ТОВ «Олімп», за якими останнє зобов`язане здійснювати виплату саме [PERSON] будь-яких грошових коштів. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову окрім вимоги за прострочення розрахунку з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1\~211,20 грн, які сплачені [PERSON] під час подання позовної заяви (квитанція від 18.04.2025). Також згідно зі ст. 141ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у сумі 968,96 грн за вимогу щодо стягнення заборгованості із заробітної плати. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 в справі №\~9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п. 2 ч.1 ст. 430 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: partial