Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

03 жовтня 2024 рок за підсудністю до Овідіопольського районного суду надійшла вищевказана позовна заява, в якій позивач просить суд усунути перешкоди Одеському КЕУ у праві користування та розпоряджання приміщенням переобладнаним для тимчасового проживання, яке знаходиться за адресою в/м №Іллічівськ-1 (2), будівля за ГП №50 «Штаб», шляхом виселення з нього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 3028,00 грн. 07 жовтня 2024 року відкрито провадження. 03 березня 2025 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшла заява про залучення до участі у справі орган опіки та піклування в особі Овідіопольської державної районної адміністрації Одеської області. Клопотання мотивовано тим, що позивач просить виселити неповнолітню дитину [PERSON] . 03 березня 2025 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області залучено\~орган опіки та піклування в особі Овідіопольської державної районної адміністрації Одеської області (Код ЄДРПОУ 34463343, адреса 67801, Одеська обл., Одеський р-н, смт. Овідіополь, вул. Шевченка, 169) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору до участі у справі № 501/3671/24 за позовом Одеського квартирно-експлуатаційного управління до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Військова частина [NUMBER] , про усунення перешкод у користуванні приміщенням. 03 березня 2025 р. суд замінити назву позивача у справі № 501/3671/24 за позовом Одеського квартирно-експлуатаційного управління до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Військова частина [NUMBER] ,\~орган опіки та піклування в особі Овідіопольської державної районної адміністрації Одеської області\~про усунення перешкод у користуванні приміщенням. В якості позивача вказати - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, у зв`язку з зміною назви. 10 квітня 2025 року надійшов лист від Овідіопольської селищної ради Одеського району Одеської області, відповідно до якого зазначила, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04.04.2025 року Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області перебуває в стані припинення. Крім того, місцем проживання відповідачів у справі є с. Молодіжне, яке входить до складу Великодолинської селищної громади Одеського району Одеської області. У зв`язку із чим, належною особою є орган опіки та піклування в особі Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області. 14 квітня 2025 р. суд ухвалив замінити у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування в особі Овідіопольської державної районної адміністрації Одеської області на\~Службу у справах дітей Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області 09 червня 2025 р. суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на обліку Одеського КЕУ перебуває земельна ділянка військового містечка «Іллічівськ - 1(2)» площею 41,8441 га. З них 30,1891 га, будівлі та споруди військового містечка « [INFO] - 1(2)», серед яких перебуває і приміщення переобладнане для тимчасового проживання, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у яке відповідачі заселились у без будь-яких дозвільних документів, зокрема спеціального ордеру, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. На цей час військове містечко « [INFO] (2)» виведено із розпорядження військової частини [NUMBER] та передано до іншого військового формування, з метою виконання покладених завдань з відсічі та стримуванні збройної агресії з боку російської федерації. Незважаючи на письмове попередження командира військової частини [NUMBER] відповідачі відмовились звільнити незаконно заняте приміщення, що і було підставою для звернення до суду із цим позовом. Представник відповідачів надав відзив на позов із доданими письмовими доказами, у якому просив у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що відповідачі хоча і без спеціального ордеру, однак за згодою командування зайняли спірне приміщення, тривалий час використовують як єдине житло на підставі укладеного договору, оплачують комунальні послуги, відповідачі [PERSON] , [PERSON] є подружжям, перебувають на військовій службі, [PERSON] перебуває на черзі для забезпечення житлом за рахунок Міністерства Оборони України, тому він та їх малолітній син [PERSON] не можуть бути виселені без надання іншого житла. Позивач надав відповідь на відзив, у якій просив відмовити представнику відповідачів у долучення доказів, доданих до відзиву, у зв`язку із пропуском строку їх подання протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження від 07 жовтня 2024 р. Суд долучив докази, надані представником відповідача, оскільки суд відліковує строк для надання відзиву з дня фактичного отримання представником відповідача копії позову із додатками та ухвали про відкриття провадження у справі. Також, представник позивача вважає, що доданий представником відповідачів Договір № 44 про наймання жилого приміщення, не містить будь-яких реквізитів, підписів сторін і печаток, та не має будь-якого доказу, що він дійсно був укладений між сторонами. Третя особа військова частина [NUMBER] позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Третя особа Служба у справах дітей Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області надала висновок про відмову Одеському квартирно-експлуатаційному управлінню у виселенні [PERSON] , [INFO] разом з його батьками [PERSON] та [PERSON] з приміщення, що знаходиться за адресою: в/м№Іллічівськ-1(2), будівля за ГП №50 «Штаб», так як це буде відповідати інтересам дитини. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій позов підтримав у повному обсязі, просив суд слухати справу за його відсутності. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, просили розглянути справу за їх відсутністю. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено такі обставини, та правовідносини, які виникли між сторонами: Одеське квартирно-експлуатаційне управління (далі - Одеське КЕУ) веде облік казарменно-житлового фонду в порядку визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб Збройних Сил України, наказу Міністерства оборони України від 03.07.2013 №448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» та Положенням про Одеське КЕУ, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. 29, 30 Житлового кодексу України. На обліку Одеського КЕУ перебуває земельна ділянка військового містечка « [INFO] - 1(2)» площею 41,8441 га. З них 30,1891 га - відповідно до наказу начальника Одеського гарнізону від 19.06.2021 №32 «Про закріплення казармено-житлового фонду, інженерних мереж та споруд, земельних ділянок за командирами військових частин [INFO] » було закріплено за командиром військової частини [NUMBER] , 11,6550га - госпрозрахунокивий фонд (ДП «Одеський авіаційний завод (колишнє ДП МОУ «ОАРП «Одесавіаремсервіс») - 7,7330га, база «Ювілейна» Концерну «Військторгсервіс» - 3,922га). Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 27.10.2003 №198 «Про прийом-передачу військового містечка «Іллічівськ - 1(2)» від військової частини [NUMBER] до військової частини [NUMBER] » військова частина [NUMBER] (колишній [INFO] ) передала, а військова частина [NUMBER] прийняла у користування військове містечко « [INFO] - 1(2)». У 2005 році військову частину [NUMBER] було ліквідовано та на її основі утворено військове містечко « [INFO] 1(2)». Правонаступником військової частини [NUMBER] було визначено військову частину [NUMBER] , якій було передано у користування вказане містечко з метою його охорони та оборони. На підставі сумісної вказівки начальника Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 09.12.2005 №248/4/1837 та начальника ГоловКЕУ МО України від 09.12.2005 №303/18/2005 02.02.2007 військова частина передала на бухгалтерський облік до КЕВ м. Одеси земельну ділянку, будівлі та споруди військового містечка « [INFO] - 1(2)». На підставі Директиви Міністра Оборони України № Д-14 від 11 червня 2001 р. «Про переобладнання вивільного фонду Міністерства Оборони України під тимчасове житло безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» - «організувати переобладнання вивільного фонду під тимчасове житло безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей», що підтверджується копією Директиви. В ході проходження військової служби в Одеському гарнізоні старший майстер-сержант [PERSON] на підставі усного дозволу командира в/ч [NUMBER] , заселився в приміщення, яке відноситься до відомчого фонду Міністерства оборони України, балансоутримувачем якого є Одеське квартирно-експлуатаційне управління, переобладнане для тимчасового проживання, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] без оформлення необхідних дозвільних документів, зокрема спеціального ордеру, разом зі своєю сім`єю складом 2 (дві) особи: дружина - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . 23 травня 2002 р. відповідача [PERSON] зарахували на квартирний облік як військовослужбовця ЗС України, де він і перебуває на цей час у загальній черзі - з 23.05.2002 з порядковим № 869; у першочерговій черзі - з 24.12.2005 з порядковим № 208. Відповідач [PERSON] проходив військову службу, наказом командира в/ч [NUMBER] (по особовому складу) № 57-ПМ від 24 грудня 2005 р. був звільнений із лав Збройних Сил України у зв`язку із реформуванням і залишенням на квартирному обліку та позачергового отримання житла за рахунок житлового фонду військової частини. Відповідач [PERSON] призваний на військову службу по мобілізації, на цей час є військовослужбовцем Збройних Сил України. 27 вересня 2013 р. між командиром в/ч [NUMBER] та відповідачем [PERSON] було укладено договір найму № 44, 21 листопада 2016 р. договір про відшкодування витрат за споживання електроенергії, у яких зазначено, що відповідачі є наймачами спірного приміщення, витрати на електроенергію відшкодовуються шляхом утримання із грошового забезпечення. Відповідач [PERSON] з 25 вересня 2014 р. по теперішній час є військовослужбовцем Збройних Сил України, її вислуга складає більше ніж 10 років. Указами Президента України від 24.02.2022 р. №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» в країні введено воєнний стан та оголошено мобілізацію, які неодноразово продовжувалися та діють дотепер. На виконання директиви Міністерства оборони України, військове містечко « [INFO] (2)» наразі виведено із розпорядження військової частини [NUMBER] та передано до іншого військового формування, з метою виконання покладених завдань з відсічі та стримуванні збройної агресії з боку російської федерації. Відповідача [PERSON] повідомлено, що у військової частини [NUMBER] відсутня можливість виконувати договірні умови щодо надання та оплати комунальних послуг, які були раніше укладені з ним, зокрема договір №11 від 21.11.2016 про відшкодування витрат за споживання електроенергії. Командиром військової частини [NUMBER] листом від 15.03.2023 письмово попереджено мешканців в/м «Іллічівськ-1(2)», в тому числі [PERSON] про необхідність звільнити вказані приміщення та запропоновано добровільно звільнити незаконно зайняте приміщення, переобладнане для тимчасового проживання, яке знаходиться за адресою в/м №Іллічівськ-1 (2), будівля за ГП №50 «штаб», в якому він проживає разом зі своєю сім`єю, протягом місяця із одночасним погашенням заборгованості за спожиті комунальні послуги. Суд застосовує такі норми права до зазначених обставин, та правовідносин, які виникли між сторонами. Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачами регулюються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенцією), Конституцією України, Правовими висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Житловим Кодексом (ЖК) України, Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Наказ Міністерства\~ оборони України 31 липня 2018 року № 380, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2018 р.\~за № 1020/32472, (далі Інструкція). Відповідно до\~частини п`ятої\~ст.\~17\~Конституції України,\~«Держава забезпечує\~соціальний захист\~громадян України,\~які перебувають\~на службі\~у Збройних\~Силах України\~та в\~інших\~військових формуваннях,\~а також\~членів їхніх\~сімей».\~Відповідно до\~частини третьої\~ст.\~47\~Конституції України,\~«Ніхто не\~може бути\~примусово позбавлений\~житла інакше\~як на\~підставі закону\~за рішенням\~суду».\~Відповідно до\~ст.\~8\~Конвенції «1.\~Кожен має\~право на\~повагу до\~свого приватного\~і сімейного\~життя,\~до свого\~житла і\~кореспонденції. 2.\~Органи державної\~влади не\~можуть втручатись\~у здійснення\~цього права,\~за винятком\~випадків,\~коли втручання\~здійснюється згідно\~із законом\~і є\~необхідним у\~демократичному суспільстві\~в інтересах\~національної та\~громадської безпеки\~чи економічного\~добробуту країни,\~для запобігання\~заворушенням чи\~злочинам,\~для захисту\~здоров`я\~чи моралі\~або для\~захисту прав\~і свобод\~інших осіб».\~Відповідно до\~ст.\~1\~Першого додаткового\~протоколу до\~Конвенції,\~«Кожна фізична\~ або\~ юридична\~ особа\~ має\~право мирно\~володіти своїм\~майном.\~ Ніхто\~не \~може \~бути \~позбавлений \~своєї \~власності інакше\~ як\~ в\~ інтересах\~ суспільства\~ і\~ на\~умовах,\~ передбачених\~законом і\~загальними принципами\~міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає насамперед місце, де особа є «вдома». Цей висновок напрошується в результаті аналізу семантичного значення цього терміну офіційними мовами Конвенції. Так, в англійському тексті вживається «home», що значить дім, житло; батьківщина; athome удома; у французькому «domicile» житло; місце проживання; а domicile вдома. Тобто наголос робиться на аспекті важливості об`єкту (помешкання) для особи, задоволення її потреб, а не на характеристиці самого об`єкту, приміром, його відповідності певним вимогам. Для порівняння, у статті 379 Цивільного кодексу України зазначено, що «житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них». Якщо приміщення не призначене та непридатне для проживання, однак людина в ньому живе і це її єдиний «дім», то у подібному випадку Європейський суд з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях Суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється циганська кибитка (шатро). Окрім цього, гарантії статті 8 Конвенції поширюються також на офіси (адвокатів, нотаріусів та ін.) та інші володіння особи. Тобто, приміщення, з якого позивач просить виселити відповідачів є житлом у розумінні Конвенції і право користування цим житлом підлягає захисту відповідно до Конвенції. Відповідно до абзацу першого, восьмого, дев`ятого частини першої ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених\~Житловим кодексом Української РСР,\~іншими законами,\~в порядку,\~визначеному Кабінетом\~Міністрів України.\~Військовослужбовці,\~які проходять\~військову службу\~за призовом\~осіб офіцерського\~складу,\~та члени\~їх сімей,\~які проживають\~разом з\~ними,\~забезпечуються службовими\~жилими приміщеннями,\~що повинні\~відповідати вимогам\~житлового законодавства,\~якщо вони\~не займали\~жилих приміщень\~за місцем\~проходження служби. У разі відсутності службового жилого приміщення військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу і не перебувають у шлюбі, розміщуються у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, а сімейні - у сімейних гуртожитках». Відповідно до п. 3 Інструкції, «У разі відсутності службових житлових приміщень військовослужбовці та члени їх сімей розміщуються у гуртожитках, сімейних гуртожитках, а неодружені військовослужбовці - у спеціально пристосованих казармах (далі - службова жила площа)…». Відповідно до п. 5 розділу ІV.\~ Надання службових жилих приміщень Інструкції, «Під спеціально\~пристосовані казарми\~виділяються будівлі,\~які розташовані\~на території\~військової частини,\~для тимчасового\~проживання військовослужбовців\~та не\~зареєстровані в\~виконавчих органах\~місцевого самоврядування\~як об`єкт\~житлового фонду. На спеціально пристосовані казарми КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району оформлює документи, що підтверджують їх технічний стан, у яких зазначається кількість місць для проживання. Житлово-побутові умови в таких казармах мають відповідати вимогам, які висуваються до гуртожитків, призначених для проживання одиноких громадян». Спірне приміщення, яке відповідачу [PERSON] було надано для тимчасового проживання, є будівлею, яка розташована на території військової частини, для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстрована в виконавчих органах місцевого самоврядування як об`єкт житлового фонду. В ньому проживають інші військовослужбовці. Оскільки у спірних правовідносинах окрім Житлового Кодексу (ЖК) України, застосовуються спеціальні норми військового права, то у сукупності, незважаючи на те, що відповідач проживає у нежитловому приміщенні, воно фактично має правовий статус службового жилого приміщення одночасно і гуртожитку, і виселення його з такого приміщення разом із малолітньою дитиною, можливо виключно у випадках, передбачених ЖК України. Відповідно до частини третьої ст. 132 ЖК України, «Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у\~статті 125\~цього Кодексу,\~може бути\~виселено лише\~з наданням\~їм іншого\~жилого приміщення».\~Відповідно до\~ст.\~125\~ЖК України, «Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у\~статті 124\~цього Кодексу,\~не може\~бути виселено\~осіб,\~які пропрацювали\~на підприємстві,\~в установі,\~організації,\~що надали\~їм службове\~жиле приміщення,\~не менш\~як десять\~років; … сім`ї військовослужбовців…;». За таких обставин, відсутні будь-які законні підстави для виселення відповідачів із приміщення, яке було надано для тимчасового проживання відповідно до вимог діючого законодавства, без надання іншого жилого приміщення. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначені у Постанові від 13 липня 2022 року, справа № 161/19560/18, провадження № 61-19785св21, дійшов таких правових висновків, що «У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […]\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору». Відповідно до\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що: будинок на\~[ADDRESS] є житлом відповідачів в розумінні Конвенції з урахуванням факту їх проживання в будинку з 1995 року; позивач на момент ухвалення рішення\~Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року про визнання за ним права власності на будинок був обізнаний про факт проживання у ньому [PERSON] та [PERSON] та, проявивши розумну обачність, міг перебачити наявність потенційних обмежень у здійсненні ним права власності на будинок, пов`язаних з проживанням у ньому інших осіб. За відсутності відомостей про наявність у відповідачки іншого житла в розумінні Конвенції апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позову про виселення\~\~ [PERSON] з її дочкою [PERSON] , дотримав принцип пропорційності та забезпечив баланс інтересів сторін у спірних правовідносинах». Суд не погоджується із доводами позивача, що відповідачі самоуправно вселились у спірне приміщення, з таких підстав. Позивач зазначає у позові, що «У Позивача відсутні докази надання відповідачу та членам його сім`ї даного приміщення як службового у встановленому законом порядку з видачою спеціального ордеру, у зв`язку із чим можливо зробити висновок про самовільне зайняття відповідачами приміщення № 1, переобладнаному для тимчасового проживання, яке знаходиться за адресою: в/м №Іллічівськ-2, будівля за ГП № 46, без достатніх правових підстав. Частиною 3 статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі». Як встановлено судом, відповідачі вселились у спірне приміщення з письмового дозволу військового командування; відповідачі на підставі цього дозволу тривалий час користувались цим приміщенням, споживали комунальні послуги, оплачували їх на підставі письмового договору, доданого до позову. За таких обставин, між відповідачами та державою в особі органів військового управління було укладено договір найму житлового (службового) приміщення, розірвання якого має відбуватись з дотриманням житлового законодавства. У відповідачів відсутній ордер на вселення у спірні приміщення виключно з вини органів військового управління, які дозволили вселитись відповідачам та користуватись ним, однак із власної недбалості не виконали всі вимоги житлового законодавства щодо оформлення проживання у суворій відповідності до вимог ЖК України. Відповідачі не можуть нести за відповідальність у вигляді виселення тільки у зв`язку із невидачею їм ордеру на вселення, оскільки в їх діях відсутня вина. За таких обставин, вселення відповідачів у спірне приміщення не є самоуправним, і до цих правовідносин не може застосовуватись ст. 116 ЖК України. Суд враховує, що у спірному приміщенні проживає відповідач неповнолітня дитина [PERSON] 2010 р. н., батьками якого відповідачі [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначені у Постанові від 26 вересня 2018 року, справа № 344/18741/14-ц, провадження № 61-22904св18, , дійшов правових висновків, що такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Враховуючи встановлені фактичні обставини, суди помилково не звернули уваги на те, що вселення відповідача не є самоправним, оскільки 08 грудня 2010 року він був зареєстрований у гуртожитку, між сторонами 29 квітня 2014 року укладено договір про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг, який не розірвано та не визнано недійсним. Таким чином, положення\~статті 116 ЖК України\~до спірних правовідносин не підлягають застосуванню. Між сторонами склалися правовідносини, які регулюються нормами\~глави 89 ЦК України\~(найм житла). Інших правових підстав для виселення відповідача із спірного приміщення гуртожитку позивачем не наведено. У позовній заяві Івано-Франківська установа виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області (№ 12) просила виселити відповідача виключно на підставі\~статті 116 ЖК України. Суд не погоджується із посиланням позивача на правові висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 05.07.2018 по справі № 489/7095/15-ц, оскільки вони не є подібними правовідносинами, які виникли у справі, яка розглядається. У цій постанові ВС встановив, що «Суди дійшли правильного висновку, що [PERSON] підлягав виселенню із займаного ним службового приміщення без надання іншого приміщення, оскільки: звільнився за власним бажанням із військової частини, мав стаж роботи менше 10 років, не перебував на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Збройних силах України». У справі яка розглядається, відповідач [PERSON] звільнився з військовій службі за станом здоров`я, має стаж роботи (вислуга) більше 10 років, перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Збройних силах України. Тому, підстави для виселення у справі № 489/7095/15-ц, та у справі, яка розглядається, не є подібними. Таким чином, відповідачі не можуть бути виселені зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] продовжують нести військову службу, у службовому житлі проживають тривалий час, що становить більш ніж 10 років. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачі мають інше постійне місця проживання чи інше житло на праві власності. Встановивши, що відповідачі, про виселення яких заявлено позов, протягом тривалого часу відкрито проживали та проживають у вказаному службовому житлі, між ними та попереднім власником майна виникли договірні відносини щодо відшкодування витрат по наданню комунальних послуг, перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов за рахунок держави, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. Доводи позивача про те, що військова частина [NUMBER] не надавала дозвіл відповідачам на проживання у службовій квартирі, суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються фактичними обставинами цієї справи, зокрема, що саме командир військової частини [NUMBER] надав дозвіл військовослужбовцям, у тому числі [PERSON] , на проживання у вказаній вище квартирі. Крім того, саме між військовою частиною [NUMBER] та [PERSON] , як квартиронаймачем приміщення, 27 вересня 2013 р., було укладено договори найму та про відшкодування витрат за споживання електроенергії у вказаній вище квартирі, який позивачем додано до позову. Предметом цього договору є надання у тимчасове використання житлове приміщення [ADDRESS] (2) за адресою: [ADDRESS] (п.1.1. Договору від 27.09.2023). Суд зауважує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, а врахувавши те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] продовжують проходити військову службу, іншим житлом відповідачі та їх дитина не забезпечені, доводи позову про те, що відповідачі підлягають виселенню з підстав, зазначених у позовній заяві не заслуговують на увагу. Звернення з цим позовом без надання іншого житла, що вочевидь не є пропорційним втручанням, суд вважає таким, що не відповідає праву відповідачів на повагу до їх житла, гарантоване статтею 8 Конвенції. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового\~рішення вимагає,\~аби такі\~рішення достатньою \~мірою висвітлювали \~мотиви,\~ на яких \~вони ґрунтуються.\~Межі такого\~обов`язку\~можуть різнитися\~ залежно від \~природи рішення\~ і мають \~оцінюватись у\~ світлі обставин \~кожної справи.\~ Національні суди,\~ обираючи аргументи \~та приймаючи \~докази, \~мають обов`язок \~обґрунтувати свою \~діяльність шляхом \~наведення підстав\~ для такого\~рішення.\~Таким чином,\~суди мають\~дослідити основні\~доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю\~змагальні документ, що стосуються прав\~та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed