Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~з вказаним\~позовом \~в якому\~проситьвизнати за [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , право власності на нерухоме майне: квартиру у [ADDRESS] . Зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Димитренко Дмитра Володимировича, Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, здійснити державну реєстрацію права власності на вищевкшане нерухоме майно. Скасувати рішення державного реєстратора № 74607592 від 15 серпня 2024 року про відмову в проведенні реєстраційних дій. В обґрунтування\~позову позивач\~зазначив,\~що є\~власникомспірної квартири у [ADDRESS] . Позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право у Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно, про, що свідчіть відмова державного реєстратора. Отже, оскільки у встановленому законом порядку позивач не може оформити свої права, він змушений звернутися до суду з даним позовом. На судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. На судове засідання представник відповідача не з`явився. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке. [PERSON] , є власником квартири у [ADDRESS] (складається в цілому з трьох жилих кімнат, має 39,6 кв.м. жилої площі, 61,4 кв.м. загальної площі), що підтверджується договіром дарування від 04 квітня 1996 року та техничним паспортом на квартир від 14 серпня 1992 року. На даний час квартира знаходитеся на тимчасово окупованій території (з 24 лютого 2022 року). Дані про право власності на квартиру не внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно, оскільки квартира була придбана у 1996 році. В даний час Бюро технічної інвентаризації (БТІ) у м. Скадовськ не працює. 12 серпня 2024 року позивач звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Димитренко Дмитра Володимировича, Саратської селтщної ради Білгород-Дністровського району Однської області із заявою про державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно. Заяві було присвоєно реєстраційний номер 62423767. 15 серпня 2024 року державним реєстратором було винесено рішення № 74607592 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Підставою для відмови, згідно з рішенням, стало те, що "подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або при припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження". Також, позивач зареєстрований у вищевказаній квартирі, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті серії [NUMBER] . Позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право у Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або при припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, системний аналіз наведених положень закону дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання за нею такого права в судовому порядку. Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачем права на спірний будинок, суд дійшов висновку про належність на праві власності позивачу вказаного житлового будинку, оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на момент розгляду справи, тому вимога про право власності на нерухоме майне: квартиру у [ADDRESS] ., підлягає задоволенню. Разом з тим позовні вимоги у вигляді «Зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] , Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, здійснити державну реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно. Скасувати рішення державного реєстратора № 74607592 від 15 серпня 2024 року про відмову в проведенні реєстраційних дій», задоволенню не\~підлягають оскільки не належать до компетенції суду в цивільному провадженні, оскільки містять вимоги про визнання рішення (про відмову у реєстрації квартири) протиправним, що регулюється нормами КАС України. Водночас, суд зазначає, що визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку саме по собі є самостійною та достатньою підставою для проведення державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстратор у такому випадку зобов`язаний внести відповідний запис на підставі судового рішення, що набрало законної сили, без необхідності додаткового скасування попередніх рішень про відмову в реєстрації. Відтак, попередня відмова державного реєстратора не перешкоджає реалізації права позивача на державну реєстрацію права власності, якщо відповідне право встановлено судом. З огляду на це, вимоги про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання щодо вчинення реєстраційних дій не підлягають задоволенню в межах цього провадження, оскільки не мають самостійного значення після визнання права власності судом. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який на законних підставах володіє належним йому нерухомими майном, проте не може це право підвередити перед третіми особами. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial