Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білий лебідь-2016» про стягнення компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. У обґрунтування позовних вимог вказує, що згідно наказу №1/К від 01.11.2017 Голови правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Білий лебідь-2016» (далі ОСББ «Білий лебідь-2016») працювала бухгалтером. Згідно з наказом від 27 червня 2024 року № 2-24 Голови правління ОСББ «Білий лебідь-2016» позивачка була звільнена. За час роботи [PERSON] отримувала мінімальний розмір заробітної плати. При звільненні позивачка повинна була отримати кошти за невикористану основну відпустку за період часу з 02.11.2019 по 31.12.2022 за 76 днів у розмірі 16740, 52 грн, однак компенсація їй виплачена не була. 24.09.2024 позивачкою відповідачу направлена заява про отримання вказаних коштів, а 26.09.2024 направлений адвокатський запит, однак відповіді на заяви та запит отримані не були, у телефонній розмові голова правління повідомив, що кошти без судового рішення не виплачуватиме. З урахуванням викладеного та заяви про збільшення позовних вимог позивачка просила стягнути з ОСББ «Білий лебідь-2016» компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 16740, 52 грн та середній заробіток за час затримки виплати в розмірі 40309, 41 грн, судові витрати розподілити відповідно до процесуального законодавства. Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.11.2024 позовну заяву повернуто заявнику у зв`язку з не усуненням недоліків відповідно до ухвали про залишення позову без руху. Постановою Черкаського апеляційного суду від 30.01.2025 ухвала Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.11.2024 скасована, справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 10.03.2025 відкрите провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. 03.04.2025 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що як вбачається з наказу №1/К від 01.11.2017 позивачка прийнята на роботу на посаду бухгалтера ОСББ «Булий лебідь-2016» за сумісництвом з 02.11.2017. Наказом №2-24 від 27.06.2024 позивачку звільнено з посади бухгалтера з 28.06.2024 на підставі п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України. Згідно наказу при звільненні позивачці виплачена компенсація за 36 днів основної відпустки за період з 01.01.2023 по 28.06.2024. У позовній заяві позивачка стверджує, що їй не виплачена компенсацію за 76 днів невикористаної щорічної основної відпустки за період 02.11.2019-31.12.2022. При цьому під час звільнення позивачка не повідомляла відповідача про те, що вона не використала щорічну основну відпустку за період 02.11.2019-31.12.2022. З іншого боку колишня голова правління ОСББ не в повному обсязі передала діючому голові правління документацію об`єднання, зокрема, не були передані документи, що стосуються кадрової роботи за вказаний позивачкою період, що призвело до невиплати компенсації. Щодо стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні представником позивача зазначено, що мета відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця і які розумно можна було б передбачити. Велика Палата Верховного Суду вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, й виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавця розрахунку про звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця; період затримки виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за період прострочення можна розраховувати розмір сум, які працівник недоотримавши належні йому кошти від роботодавця міг би сплатити як відсотки взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. Така правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15. У даному випадку розмір невиплаченої позивачці компенсації за невикористану відпустку за її розрахунком складає 16740,52 грн. У той же час розмір заявленого позивачкою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення складає 24678,00 грн, що становить 150% від невиплаченої від звільненні суми. Тобто розмір заявленого до стягнення середнього заробітку є не співмірним із розміром невиплаченої при звільненні суми Ймовірний розмір майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні полягає у знеціненні вказаних коштів за період з моменту звільнення до сьогодні. Виходячи із офіційно визначеного індексу інфляції, розмір втрат позивачки складає 1607,09\~грн. Розмір сум, які позивачка недоотримавши належні їй кошти від роботодавця, могла би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя складає 3436,67 грн. За таких обставин заявлений позивачкою розмір середнього заробітку підлягає зменшенню до 3436, 67 грн. Вимоги позивачки щодо розподілу понесених нею витрат на правову допомогу не відповідають положенням ст. 137 ЦПК України, оскільки заявлена вартість роботи адвоката не є співмірною, а сума відшкодування підлягає зменшенню до 1500\~грн. 17.04.2025 до суду надійшла заява позивачки про стягнення заробітку позивачки щодо долучення документів: копії протоколу засідання правління, скан-копії переписки у вайбері, акти ревізії. 05.05.2025 у судовому засіданні представником позивача адвокатом Топором І.О., від імені позивача подана заява про збільшення позовних вимог, у якій позивач просить: стягнути з ОСББ «БІЛИЙ ЛЕБІДЬ - 2016» грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в розмірі 16\~740, 52 грн; стягнути з ОСББ «БІЛИЙ ЛЕБІДЬ - 2016» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (компенсації за невикористану щорічну основну відпустку) в розмірі 40\~309, 41 грн, яка прийнята судом. 15.05.2025 до суду надійшов відзив на заяву позивачки про збільшення позовних вимог, у яких представник відповідача просив застосувати позовну давність до вимог позивачки за про стягнення середнього заробітку за період з 27.09.2024 по 27.12.2024, зазначивши, що предметом збільшення позовних вимог є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2024 по 27.12.2024 в сумі 15631, 41 грн, отже з урахуванням тримісячного строку позовної давності, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП, строк пред`явлення таких вимог сплив. Ухвалою суду від 05.06.2025 підготовче провадження закрите, у справі призначений судовий розгляд. У судовому засіданні позивачка та представник позивача підтримали позовну заяву в повному обсязі з підстав, викладених у позові та інших документах поданих у справі, зазначили, що відповідачем неправомірно відмовлено [PERSON] у виплаті компенсації за невикористану відпуску. Крім того просили стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців в сумі 40309,41 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 7500 грн. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначив, що вимогу про стягнення компенсації за невикористану відпустку відповідач визнає, однак сума середнього заробітку за час розрахунку при звільненні є не співмірно завищеною до суми компенсації, крім того у частині позовних вимог пропущені строки позовної давності, тому просив вимоги про стягнення середнього заробітку задовольнити частково в сумі 3436,67 грн та зменшити розмір судових витрат позивачки, що підлягають розподілу між сторонами до 1500 грн. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як визначено в статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). За змістом статті 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Під час розгляду справи встановлено, що відповідно до Наказу від 01.11.2017 № 1/К [PERSON] прийнята на посаду бухгалтера ОСББ «Білий лебідь-2016» за сумісництвом з 02.11.2017 з оплатою 2000 грн. Відповідно до Наказу №2-24 від 27.06.2024 [PERSON] звільнена з посади бухгалтера ОСББ «Білий лебідь-2016» з 28.06.2024 згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Згідно з пунктом 2 наказано бухгалтеру виплатити [PERSON] заробітну плату згідно штатного розкладу та компенсацію за 36 днів щорічної основної відпустки за період 01.01.2023-28.06.2024. Позивачкою у позовній заяві зазначено про те, що заробітна плата їх виплачувалась у мінімальному розмірі, до позовної заяви долучені оборотно-сальдові відомості за 2023 рік, за 01.05.2024-28.06.2024 підписані позивачкою, відповідно до яких заробітна плата у 2023 році [PERSON] складає 6700 грн щомісяця, за травень, червень 2024 року 8000 грн. До позовної заяви долучена заява про виплату грошової компенсації позивачки на ім`я голови ОСББ, датована 24.09.2024, та адвокатський запит. Відповідно до Протоколів Загальних зборів ОСББ «Білий лебідь-2016» від 10.03.2024, 27.03.2024 припинено повноваження голови правління, обрано правління та голову правління ОСББ. Згідно з Актом ревізії фінансово-господарської діяльності ОСББ «Білий лебідь-2016» за період 01.01.2021 по 31.12.2021 встановлені порушення ведення бухгалтерського та податкового обліку. Відповідно до відповіді на адвокатський запит від 08.10.2024 відповідачем зазначено про відсутність документації щодо кадрової роботи, зазначено про вжиття заходів до здійснення відповідних розрахунків у випадку встановлення порушенеь . Частиною 1\~ст. 13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 3 КЗпП України\~- законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно зі ст.\~21,\~43,\~46 Конституції України, ст.\~94,\~115 КЗпП України, ст.\~21,\~24 Закону України «Про оплату праці»\~- кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Тобто,\~статтею 43 Конституції\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Частиною першою\~статті 1 Закону України «Про оплату праці»\~та частиною першою\~статті 94 КЗпП України\~встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою\~статті 15 Закону України «Про оплату праці»\~передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій\~статті 97 КЗпП України. Відповідно до вимог передбачених ч.1\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншими уповноваженими на представництво трудовим договором органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим\~\~колективом), але\~\~не рідше двох разів\~\~на місяць\~\~через проміжок\~\~часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Відповідно до частини першої\~статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом статей 115,\~116 КЗпП України\~відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Долучені до справи документи підтверджують роботу [PERSON] на посаді бухгалтера з 02.11.2017 по 28.06.2024. Позивачкою заявлено про невикористані 76 днів основної щорічної відпустки за період з 02.11.2019 по 31.12.2022 та не виплату компенсації за їх невикористання при звільненні. Відповідачем факт невикористання позивачкою вказаних днів відпустки не заперечувався, документи на спростування твердження щодо невикористання зазначених днів відпустки позивачкою або виплату компенсації не надавались. Щодо розміру невиплаченої компенсації за невикористану відпустку та\~визначення розміру середньоденного заробітку для проведення відповідного розрахунку,\~суд зазначає наступне. Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Виходячи з положень Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №\~100 для розрахунку середнього заробітку виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Середньоденна заробітна плата позивачки за 2023 рік складає 220, 27 грн (6700*12:365), розмір невиплаченої компенсації за невикористану основну щорічну відпустку складає 16740,52\~грн (220,27*76). Позовні вимоги у вигляді невиплаченої компенсації за невикористану щорічну основну відпустку визнані відповідачем в сумі 16740, 52 грн. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачці сум мала бути здійснена відповідачем саме в день її звільнення. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивачки щодо невиплати належних їй при звільненні сум, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, на думку суду, є обґрунтованою. У відповідності до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету міністрів України №100 від 08.02.1995 року передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Позивачка просила стягнути середню заробітну плату за час затримки виплати заробітної плати за період 6 місяців в сумі 40309, 41 грн. Обрахувавши суму середньоденного заробітку за останні 2 місяці роботи позивачки, виходячи з кількості робочих днів та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 6 місяців, виходячи з кількості робочих днів (16000:43*130=48372,093) суд не виходить за межі позовних вимог та вважає, що заявлена позивачкою сума - 40309, 41 є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Аргументи представника відповідача щодо наявності підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та застосування строку позовної давності відхиляються. Вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до\~статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц, на яку посилався представник відповідача, виснувала, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~статтею 117 КЗпП України. Зокрема,\~зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір\~простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;\~ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;\~\~інші\~обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця в спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі\~№ 810/1549/17, від 31 березня 2020 року в справі № 808/2122/18, від 06 червня\~\~2018 року в справі № 823/254/16, від 09 грудня 2020 року в справі № 754/3378/18 зазначено, що суд, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі\~статті 117 КЗпП України\~на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини. У справі, що розглядається не доведена відсутність вини роботодавця у невиплаті компенсації за невикористану відпустку, посилання відповідача на зміну керівництва та не передання документації не спростовують обізнаності відповідача про невиплату всіх належних сум [PERSON] у день звільнення та у подальшому, спроб виплатити належну компенсацію відповідачем не вживалось. У справі № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду наведені мотиви зменшення суми, зокрема зазначено, що позивач звернувся до суду з цим позовом у квітні 2015 року, тобто зі спливом більш ніж шести років після звільнення з роботи, яке мало місце 16 лютого 2009 року; відповідно до матеріалів справи та встановлених судами попередніх інстанцій обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо роботи у вихідні дні, таке право позивач реалізував лише у квітні 2015 року, подавши позов, суди не встановили, що позивач не знав про це його право; відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за роботу у вихідні дні, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду; сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3 443,88 грн), яку встановили суди попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (419 005,39 грн); для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн, вказала, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Таким чином, обставини справи, що розглядається суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справі № 761/9584/15-ц. Крім того, у вказаній справі визначений розмір відповідальності за несвоєчасну виплату - в сумі 11000 грн, сума невиплаченої компенсації складала 3\~443,88. Отже, сума середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, за недоведеності відсутності вини відповідача у невиплаті або зволікання звернення позивачки до суду, або її неспівмірності із невиплаченою сумою, є обґрунтованою та зменшенню не підлягає. Щодо твердження представника позивача про пропуск позивачкою строку позовної давності за вимогами про стягнення середнього заробітку за час з 27.09.2024 по 27.12.2024, то строк позовної давності позивачкою при збільшенні розміру позовних вимог у зв`язку із збільшенням періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не порушений, оскільки вимога про сплату середнього заробітку за час розрахунку при звільненні заявлялась позивачкою у позовній заяві, у подальшому, оскільки виплата компенсації проведена не була, сума середнього заробітку обрахована за 6 місяців відповідно до ст. 117 КЗпП України. Сума невиплаченої компенсації не сплачена позивачці і на час прийняття рішення у справі, отже вимога про стягнення суми середнього заробітку за час невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум за шість місяців відповідає положенням ст. 117 КЗпП України. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 04.05.2024 року, актом приймання-передачі правничої допомоги від 14.07.2025, з якого вбачається, що позивачці була надана правнича допомога на загальну суму 7500 грн, квитанція до прибуткового ордеру, відповідно до якої позивачкою сплачено 7500 грн відповідно до договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правову допомогу в заявленому розмірі, а саме 7500,00 грн. Зауваження представника відповідача, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними та завищеними суд відхиляє, з огляду на кількість проведених судових засідань, поданих у справі процесуальних документів, витрати є реальними та співмірними. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved