Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) на користь ТОВ "ЮНІТ КАПІТАЛ" (01024, м. Київ, вул. Рогнідинська, будинок 4, літера А, офіс 10, ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ: 43541163) заборгованість за Кредитним договором № 390465713 від 10.02.2020 року у розмірі 27430,52 грн. Щодо судових витрат позивач просить судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн покласти на Відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10 лютого 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем був укладений кредитний договір № 390465713 у формі електронного документа. Договір укладався дистанційно через мережу Інтернет з використанням електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Після проходження процедури ідентифікації відповідач підтвердив намір укласти договір, увівши одноразовий код, сформований системою, та натиснувши кнопку підтвердження. Після цього кредитні кошти у розмірі 10 250 гривень були перераховані на банківський рахунок відповідача. Зарахування коштів підтверджується платіжним дорученням та довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Зі змісту договору вбачається, що сторони погодили всі істотні умови кредитування: суму кредиту, строк, процентну ставку, порядок погашення. Первісно діяла дисконтна процентна ставка у розмірі 0,61 відсотка на день. 13 березня 2020 року між тими самими сторонами була укладена додаткова угода, якою строк повернення кредиту було продовжено, а ставка встановлена у розмірі 1,21 відсотка на день. Інші умови кредитного договору залишалися без змін. Позивач зазначив, що відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів у встановлений строк, внаслідок чого утворилася прострочена заборгованість. При цьому відповідач частково виконував свої обов`язки, сплачуючи окремі суми, що свідчить про усвідомлення ним факту укладення кредитного договору, прийняття умов та визнання обов`язку його виконання. Право вимоги за кредитним договором неодноразово відступалося на підставі договорів факторингу. 23 червня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» передало право вимоги до ТОВ «Таліон Плюс» за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та реєстром прав вимоги № 85. Далі 30 травня 2023 року ТОВ «Таліон Плюс» передало право вимоги до ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» за договором факторингу № 05/0820-01. 28 жовтня 2024 року право вимоги до відповідача було передано безпосередньо позивачу ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» за договором факторингу № 28/10/24/У. Кожен етап передачі права вимоги підтверджений відповідними договорами, додатковими угодами, витягами з реєстрів та актами приймання-передачі. Позивач послався на положення статей 512, 514, 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до яких кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, а також на судову практику Верховного Суду, зокрема постанову від 2 листопада 2021 року у справі № 243/6552/20, якою підтверджено правомірність укладення кредитних договорів в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора. Загальний розмір заборгованості станом на момент подання позову становить 27 430 гривень 52 копійки. Із цієї суми 10 249 гривень 96 копійок становить заборгованість за тілом кредиту, а 17 180 гривень 56 копійок заборгованість за відсотками. Вказані суми підтверджуються розрахунками, підготовленими первісним та проміжними кредиторами, а також випискою з особового рахунку відповідача. Позивач також звернув увагу на положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, згідно з якою боржник у разі прострочення грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи, що в кредитному договорі умови нарахування відсотків передбачені, вони є пріоритетними. З урахуванням викладеного позивач вважає, що всі належні і допустимі докази правомірності вимог подано. У зв`язку з цим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву, поданому 07 лютого 2025 року, відповідач [PERSON] , діючи через свого представника адвоката Черкашина Івана Івановича, просить відмовити у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» в частині стягнення процентів за користування кредитом, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог. Заявлені доводи ґрунтуються на обставинах укладення, дії та припинення кредитного договору, що був первісно укладений між відповідачем та іншим кредитором ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога», а також на відсутності належних та допустимих доказів передання прав вимоги новому кредитору, зокрема позивачу у цій справі. Як вбачається зі змісту відзиву, відповідач визнає факт укладення кредитного договору № 390465713 від 10 лютого 2020 року з ТОВ «Манівео Швидка фінансова допомога» на суму 10 250 грн. Умовами договору було передбачено, що протягом 30 днів з дати надання кредиту нарахування процентів здійснюється за дисконтною ставкою в розмірі 0,61% від суми кредиту за кожен день користування коштами. Далі, у разі прострочення, застосовувалася базова ставка в розмірі 1,70%. Надалі, 13 березня 2020 року, між сторонами було укладено додаткову угоду, якою строк користування кредитом було подовжено ще на 30 днів. Згідно з умовами цієї угоди, з 11 березня 2020 року по 11 квітня 2020 року кредит користувався під 1,21% на день. Отже, як зазначає відповідач, загальний строк дії кредитного договору становив 62 дні з 10 лютого 2020 року по 11 квітня 2020 року включно. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка, зокрема, висловлена у постанові Великої Палати у справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, проценти за користування кредитом можуть нараховуватись лише у межах строку, погодженого сторонами договору. Після спливу цього строку правовідносини втрачають характер договірних і набувають характеру охоронних, у зв`язку з чим застосуванню підлягають положення частини другої статті 625 ЦК України, що передбачає нарахування 3% річних та індексу інфляції, а не договірних процентів. У відзиві наводиться й інша релевантна практика Верховного Суду, зокрема правові висновки у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, від 27 липня 2021 року у справі № 910/18943/20 та від 14 липня 2021 року у справі № 186/1376/19, які підтверджують: нарахування договірних процентів після спливу строку дії договору є незаконним. Відповідач зазначає, що позивачем не надано доказів продовження строку дії кредитного договору після 11 квітня 2020 року. Також відсутні будь-які документи, які підтверджують пред`явлення позивачем письмової вимоги про дострокове повернення суми кредиту в порядку частини другої статті 1050 ЦК України. У зв`язку з цим представник відповідача вказує, що позивач не мав правових підстав нараховувати договірні проценти після 11.04.2020 року, а тому вимоги про стягнення процентів у розмірі 17 180,56 грн є безпідставними. Відповідач визнає виключно основну суму боргу за тілом кредиту в розмірі 10 250 грн. Крім цього, відповідач звертає увагу на неналежність поданих до суду доказів. Зокрема, у справі містяться паперові копії електронних документів (кредитного договору та інших матеріалів), проте жоден цифровий оригінал договору у форматі PDF, XML або інший вид електронного доказу, як це вимагається законом, позивачем не надано. У зв`язку з цим представник відповідача ставить під сумнів достовірність копій, зазначаючи, що паперові копії електронних документів не є належними письмовими доказами у розумінні статей 95 та 96 ЦПК України, якщо вони не підтверджені електронним оригіналом або належним чином не засвідчені. Відповідач посилається, зокрема, на постанову Верховного Суду від 29.01.2021 року у справі № 922/51/20, а також на правовий висновок у справі № 757/28231/13-ц, відповідно до яких дослідження оригіналів електронних доказів є необхідною умовою для визнання паперових копій допустимими доказами. Також у відзиві зазначено, що у матеріалах справи відсутні належні докази повідомлення відповідача про відступлення права вимоги. Представник відповідача підкреслює, що жодних документів, які б підтверджували направлення на адресу відповідача повідомлень про зміну кредитора чи передачу персональних даних фактору, не надано. Тобто, у справі немає підтвердження того, що відповідач була обізнана про те, що саме ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» набуло права вимоги, передані за договором факторингу. У зв`язку з цим відповідач вважає недоведеною правонаступність позивача. Крім того, відповідач у відзиві надає попередній розрахунок суми судових витрат, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно до вимог статей 134 та 178 ЦПК України, до першої заяви по суті спору додається орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, зокрема за консультацію, складання процесуальних документів та можливу участь у судових засіданнях. Загальна вартість очікуваних витрат складає 9 600 грн. Відповідач заявила про намір надати докази понесених витрат до завершення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Узагальнюючи викладене, відповідач просить суд задовольнити позовні вимоги лише частково, у межах визнаної суми основного боргу за кредитним договором, та відмовити в іншій частині вимог, зокрема у стягненні відсотків, оскільки їх нарахування після спливу строку дії договору є неправомірним. Окрім цього, представник відповідача просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу. 13 лютого 2025 року представник позивача надав відповідь на відзив, у якій заперечив проти доводів, викладених у відзиві відповідача, та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, представник позивача вказав, що твердження відповідача щодо невідповідності копії кредитного договору його оригіналу є безпідставними, оскільки кредитний договір № 390465713 від 10.02.2020 року укладено в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису, відповідно до вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а копія договору, подана до суду, є паперовим відтворенням електронного документа, оформленим належним чином. Представник позивача також зазначив, що на підтвердження дійсності правовідносин між сторонами до матеріалів справи надано копію додаткової угоди від 13.03.2020 року, відповідно до якої за взаємною згодою сторін строк користування кредитом було продовжено, а умови щодо нарахування процентів змінено. Вказана угода, як і сам договір, підтверджує, що відповідач фактично скористалася кредитними коштами, прийняла їх на свій картковий рахунок та погодилася з умовами кредитування, зокрема з процентною ставкою, визначеною як за період основного строку користування кредитом, так і за період прострочення. Крім того, позивач наголосив, що відповідач не надала жодних належних і допустимих доказів того, що кредитні кошти не були фактично отримані, не надала банківської виписки чи іншого підтвердження, яке б спростовувало факт зарахування коштів на картковий рахунок, зазначений у договорі, або доказів повернення коштів. Водночас відповідач не оспорює самого факту укладення договору та подання заявки на отримання кредиту. Також у відповіді на відзив представник позивача зазначив, що всі нарахування процентів здійснювалися в межах умов кредитного договору, а процентна ставка, що застосовується у випадку прострочення, встановлена в договорі і відповідає положенням частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, нараховані позивачем суми не є неустойкою (штрафом чи пенею), а тому обмеження, передбачені п. 18 Прикінцевих положень ЦК України на період дії воєнного стану, не підлягають застосуванню до цих сум. Представник позивача також навів правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, відповідно до якої відсутність повідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання перед первісним кредитором, а отже, відповідач у будь-якому разі могла належним чином виконати зобов`язання з повернення кредиту. У зв`язку з наведеним, представник позивача просив прийняти відповідь на відзив, врахувати її під час розгляду справи по суті та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд встановив, що 10 лютого 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 390465713 у формі електронного документа. Умови цього договору погоджені сторонами шляхом акцепту публічної оферти на сайті www.moneyveo.ua. Зокрема, Відповідач, перебуваючи в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, заповнила заявку, в якій самостійно зазначила свої анкетні дані, включаючи прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серію та номер паспорта, адресу проживання, електронну адресу, номер мобільного телефону та номер банківської картки. Після цього вона підписала договір за допомогою одноразового ідентифікатора 3JZX896Z, який було введено 10.02.2020 о 13:01:28 год у відповідне поле системи з натисканням кнопки «Так». У кредитному договорі передбачено надання Відповідачу суми кредиту у розмірі 10 250,00 грн. Зазначена сума була фактично перерахована на картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий на ім`я Відповідача. Цей факт підтверджується як копією платіжного доручення, так і банківською довідкою з електронним підписом АТ КБ «Приватбанк», з яких вбачається, що операція з перерахування була успішною, а кошти зараховані на рахунок. Згідно з умовами договору, протягом початкового строку користування кредитом нарахування відсотків здійснювалося за дисконтною процентною ставкою у розмірі 0,61 % на день від суми кредиту. Сума відсотків за 30 днів становила 1875,75 грн, або 62,53 грн щодня. 13 березня 2020 року сторони підписали додаткову угоду до кредитного договору, якою продовжили строк користування кредитом ще на 30 днів. У цій угоді сторони погодили нову дисконтну ставку 1,21 % на день. У разі порушення строків повернення кредиту відповідно до п. 1.4 договору застосовується базова процентна ставка 1,70 % на день, з обов`язком сплати різниці між дисконтною та базовою ставками за весь період користування. Кредитний договір містить положення про те, що у разі підписання одноразовим ідентифікатором він має юридичну силу, рівнозначну письмовій формі з власноручним підписом, згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». На електронну адресу Відповідача після укладення договору було надіслано повідомлення про його підписання з прикріпленим примірником договору, зміст якого неможливо змінити. У період з 2020 по 2024 рік право вимоги за кредитним договором № 390465713 було передано кілька разів. Спочатку 23 червня 2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги до ТОВ «Таліон Плюс» згідно з договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 та реєстром прав вимоги № 85. Потім, 30 травня 2023 року, право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» згідно з реєстром прав вимоги № 9 до договору факторингу № 05/0820-01. 28 жовтня 2024 року право вимоги остаточно було передано Позивачу ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» згідно з договором факторингу № 28/10/24/У та актом прийому-передачі. Кожен з перелічених договорів факторингу укладався в межах строків дії попередніх угод, за узгодженими умовами, які не змінювались, окрім тривалості. Усі передачі прав вимоги оформлювались відповідними витягами з реєстрів, актами прийому-передачі та довідками, які були долучені до позовної заяви. Право вимоги переходило кожного разу після підписання сторонами відповідного реєстру, що передбачено п. 4.1 договорів факторингу. На підтвердження факту наявності боргу Позивачем надано виписку з особового рахунку Відповідача, з якої вбачається, що на момент подання позову загальна сума заборгованості складає 27 430,52 грн, з яких 10 249,96 грн сума основного боргу, а 17 180,56 грн нараховані відсотки за користування кредитом. Зазначена заборгованість підтверджується також розрахунками, наданими попередніми кредиторами ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». Відповідач визнав сам факт укладення договору, не подавав заяв про його недійсність, не скористався правом відмовитися від договору протягом 14 днів з моменту укладення, не надав жодного доказу щодо неотримання грошових коштів або належності рахунку іншій особі. У матеріалах справи наявні докази часткової сплати зобов`язань, що свідчить про обізнаність Відповідача щодо наявності договору та взятих на себе обов`язків. Жодних штрафних санкцій (пеня, неустойка) Позивач не заявляє. Усі заявлені до стягнення суми стосуються виключно основного боргу та відсотків, нарахованих у межах погоджених договірних умов. У період дії карантину та воєнного стану Позивачем не застосовувалися жодні санкції, які могли б підпадати під заборону згідно з п. 15 і 18 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач не набув права вимоги за даним зобов`язанням. Так, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» як Клієнтом та ТОВ «Таліон Плюс» як Фактором був укладений договір факторингу № 28/1118-01. Строк дії цього договору було встановлено до 28 листопада 2019 року. 28 листопада 2019 року сторони підписали додаткову угоду № 19, якою строк дії договору було продовжено до 31 грудня 2020 року. Інші умови договору залишилися без змін. 31 грудня 2020 року Клієнт та Фактор уклали додаткову угоду № 26, якою строк дії договору було продовжено до 31 грудня 2021 року. Цією ж угодою договір факторингу було викладено в новій редакції, при цьому його дата укладення та номер залишилися незмінними 28.11.2018, № 28/1118-01. 31 грудня 2021 року сторони підписали додаткову угоду № 27, якою строк дії договору було подовжено до 31 грудня 2022 року. Зміст договору залишився без змін, з урахуванням редакції від 31 грудня 2020 року. 31 грудня 2022 року сторони уклали додаткову угоду № 31, якою строк дії договору було продовжено до 31 грудня 2023 року. Умови договору знову не змінювалися, залишаючись у редакції, чинній з 31 грудня 2020 року. 31 грудня 2023 року сторони підписали чергову додаткову угоду № 32, якою строк дії договору було продовжено до 31 грудня 2024 року. Усі інші умови договору зберегли чинність без змін. Предметом договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є відступлення Клієнтом на користь Фактора прав вимоги до боржників, які вказані у відповідних реєстрах прав вимоги. У пункті 2.1 цього договору сторони погодили, що Клієнт зобов`язується передавати Фактору права вимоги, що зазначаються у відповідних реєстрах, які оформлюються згідно з умовами договору. У пункті 1.3 договору сторони визначили, що під правами вимоги слід розуміти всі права Клієнта, які виникають з кредитних договорів, у тому числі щодо отримання від боржників суми заборгованості, строк сплати якої вже настав, а також вимоги, що можуть виникнути в майбутньому. Згідно з пунктом 1.2, перелік кредитних договорів, за якими відступається право вимоги, наводиться в додатках до договору в реєстрах прав вимоги. У пункті 1.5 зазначено, що реєстр прав вимоги являє собою перелік боржників, до яких переходить право вимоги, та оформлюється у формі, наведеній у Додатку № 1 до договору. Договір не обмежує сторони в кількості таких реєстрів, отже допускається укладення декількох реєстрів протягом усього строку дії договору, залежно від потреб сторін. У пункті 4.1 договору передбачено, що моментом переходу права вимоги є дата підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги, оформленого за затвердженою формою. 23 червня 2020 року між сторонами було підписано витяг з реєстру прав вимоги № 85 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року. Згідно з цим документом, ТОВ «Таліон Плюс» набуло право вимоги до [PERSON] на загальну суму 26 385,02 грн. Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Юніт Капітал» посилалось на те, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», перейшло до нових кредиторів, кінцевим з яких є позивач ТОВ «Юніт Капітал», на підставі договорів факторингу, які були укладені у 2018 році, 2020 та 2022 роках. Сам кредитний договір № 390465713 від 10.02.2020 року укладений після укладення договору факторингу від 28.11.2018 року. За змістом статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак, це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012). Умовами пункту 1.3 договору факторингу від 28.11.2018 року передбачено, що право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Згідно з пунктом 2.1 цього договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Із наведеного вище слідує, що вимога на момент укладення договору факторингу мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до [PERSON] на момент укладення договору факторингу від 28.11.2018 року не було, і сторони не могли передбачити, що 10.02.2020 року цим товариством буде укладено кредитний договір із зазначеною особою. Таким чином, на дату укладення рамкового договору факторингу вимога, яка у подальшому стала предметом відступлення, ще не існувала і не могла бути індивідуалізованою. Кредитний договір було укладено між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] 10.02.2020 року, тобто вже після укладення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» договору про відступлення прав вимоги № 28/1118-01 від 28.11.2018 року. І хоча відповідачем не заперечується факт укладення кредитного договору, а також факт отримання кредитних коштів у день, час і на період, передбачений договором, однак у позивача відсутнє належне право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за цим кредитним договором. Отже, правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог позивача відсутні. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року по справі № 916/2040/20). Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. За таких обставин, суд вважає за неможливе вирішення питання про наявність підстав для застосування позовної давності у даних правовідносинах та вважає за необхідне відмовити ТОВ «Юніт Капітад» у задоволенні позовних вимог до відповідача з підстав їх недоведеності. При цьому, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed