Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він 13.10.2022 року надав [PERSON] у позику кошти в сумі 680 доларів США, а той у свою чергу написав власноруч розписку про отримання вказаних коштів, які зобов`язувався повернути до 13.02.2023 року, але у вказаний строк кошти не повернув. Крім того вказує, що при продовжені користування коштами за межами визначеного строку для повернення боргу відповідач зобов`язувався сплачувати проценти за користування чужими коштами відповідно до ст.536 ЦК України в розмірі 5% від зазначеної суми щодобово. Таким чином, відповідач зобов`язаний повернути 680 доларів США, що еквівалентно 28505,00 грнза курсом НБУ станом на день подачі позовної заяви 30.01.2025 року (1 долар США = 41,92 грн) та проценти за користування чужими коштами з 14.02.2023 року по 29.01.2025 рік, у розмірі 5 % від запозиченої суми щодобово, за 746 днів в сумі 25364 доларів США, що становить 1063258,00 грн. Крім того, 26.11.2022 року позивач надав [PERSON] у позику кошти в сумі 17000,00 грн, а той у свою чергу написав власноруч розписку про отримання вказаних коштів, які зобов`язувався повернути до 20.12.2022 року, але у вказаний строк кошти також не повернув. За умовами договору, при продовжені користування коштами за межами визначеного строку для повернення боргу, відповідач зобов`язувався сплачувати проценти за користування чужими коштами відповідно до ст.536 ЦК України в розмірі 5% від зазначеної суми щодобово. З 21.12.2022 року по день пред`явлення позову заборгованість за процентами становить 653650,00 грн. Оскільки вказану заборгованість за договорами позики відповідач не повертає у добровільному порядку, звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 24 березня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив у справі підготовче засідання. Суд також розглянув клопотання позивача та відстрочив йому сплату судового збору в сумі 13928.80 грн до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 14 травня 2025 року задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та просив суд задовольнити позов. Представник позивача адвокат Кулинич О.І. в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду від відповідача надійшла заява, в якій він просить суд надати йому відстрочку у зв`язку з тим, що знаходиться в ЗСУ (а.с.62), яке суд розглянув в судовому засіданні та ухвалив без оформлення окремого документу про відмову в задоволенні вказаного клопотання, інших заяв та клопотань про розгляд справи без його участі та відзив до суду не подав. Згідно ч.8\~ст.178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, враховуючи пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України також дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. Відповідно до статті 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що між сторонами 13.10.2022 року було укладено договір позики за умовами якого відповідач отримав від позивача 680 доларів США, про що власноручно написав розписку (а.с.80). Текст розписки про отримання позики від 13 жовтня 2022 року містить чітку інформацію про те, що позичальник [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у позику в сумі 680 доларів США в день складання цієї розписки та зобов`язується їх повернути в строк до 13.02.2022 року. Крім того, у випадку не повернення в строк за користування згідно ст.536 ЦК України зобов`язується сплачувати 5% від позиченої суми за кожну добу. Також 26.11.2022 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач [PERSON] одержав від позивача [PERSON] 17000,00 грн, про що написав розписку (а.с.81), де зазначив, що зобов`язується повернути позику в строк до 20.12.2022 року, а у випадку не повернення в строк за користування коштами, згідно ст.536 ЦК України з нього стягуватиметься 5 % за кожну прострочену добу. Таким чином, складені власноруч [PERSON] розписки від 13.10.2022 року та 26.11.2022 року підтверджують як факт укладення договорів позики та зміст умов цих договорів, так і факт отримання ним від [PERSON] грошових сум та обов`язок їх повернути в обумовлений між сторонами строк. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31.10.2018 року (справа № 707/2606/16-ц, провадження № 61-28762св18), досліджуючи питання виконання боргового зобов`язання при наявності оригіналу боргової розписки у кредитора, зробив наступний висновок, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. На підставі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України) і в такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи №464/3790/16-ц, зробила висновки, які виклала у постанові від 16 січня 2019 року (провадження № 14-465цс18). Так, посилаючись на вимоги ст.ст. 1046 та 1049 ЦК України Велика Палата Верховного Суду вказала, що укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми як в іноземній валюті, так в національній валюті України. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Враховуючи факт пред`явлення позову про стягнення грошової суми в еквіваленті до іноземної валюти суд наводить розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день пред`явлення позову, як зазначив позивач, тобто день пред`явлення вимоги про сплату боргу. Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/15 (провадження 14-81-цс24). Таким чином судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договорами позики від 13 жовтня 2022 року в іноземній вілюті 680 доларів США, які у строк до 13.02.2023 року відповідач не повернув, про що свідчить наявна у позивача розписка. Проте, позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за вказаним договором позики в національній валюті України гривні, що еквівалента зобов`язанню в іноземній валюті. Так, за курсом Національного банку України станом на 30.01.2025 рік день подачі позовної заяви до суду 1 долар США = 41,9294 грн, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за договором позики від 13.10.2022 року борг у розмірі 28511,99 гривень, що станом на 30.01.2025 еквівалентно 680 доларам США (41,9294 х 680) (а.с.89-90). Також судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договорами позики від 26.11.2022 року в сумі 17000 які у строк до 20.12.2022 року відповідач також не повернув позивачу, про що свідчить наявна у останнього розписка. Враховуючи встановлені обставини та оскільки станом на день розгляду справи відповідачем не виконано умов договору позики від 13.10.2022 року та від 26.11.2022 року з повернення боргу, суд приходить до висновку про обґрунтованість в цій частині позову та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 13.10.2022 року в сумі 28511,99 грн, що еквівалентно 680 доларів США, за курсом НБУ станом на 30.01.2025 рік та заборгованість за договором позики від 26.11.2022 року в сумі 17000,00 грн. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача 5% від запозиченої суми щодобово за договором позики від 13.10.2022 року за 746 днів в розмірі 1063258,00 грн та за договором позики від 26.11.2022 року за 769 днів в розмірі 653650,00 грн суд зазначає наступне. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до вимог ст 625 ЦК України, яка звизначає відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту розписок від 13.10.2022 року та 26.11.2022 рокувбачається, що у випадку неповернення коштів у строк, боржник зобов`язується сплачувати 5% від позики за кожну прострочену добу, при цьому посилаючись на ст.536 ЦК України. Аналізуючи зміст розписк слідує, що відповідач мав сплачувати вказані проценти не за користування позикою до закінчення строку її погашення, а вже після невиконання свого зобов`язання з повернення суми позики у визначений договорами строк. Проте, проценти за користування чужими грошовими коштами( ст.536 ЦК України) є самостійною цивільно-правовою категорією, тобто платою за користування коштами та не є формою цивільно-правової відповідальності, яка у свою чергу визначена у ст.625 ЦК України. Отже, припис ст.536 ЦК України може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (позики). При цьому, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція закріплена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2028 р. у справі № 444/9519/12. Велика Палата Верховного Суду (справа №910/1238/17, постанова від 23.05.2018 р.) визначилася з тим, що плату за прострочення виконання зобов`язання врегульовано законодавством, а саме охоплено диспозицією ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тобто ця норма конкретизує визначений у ст. 536 ЦК України обов`язок боржника сплачувати проценти за незаконне користування чужими грошовими коштами у випадку прострочення виконання зобов`язання. З огляду на вказане та враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов`язання за договорами позики, факт укладення яких підтверджено розписками, проте вони не є самою формою договору, а можуть лише підтверджувати факт його укладення, тому суд виснує, що право нарахування процентів за користування чужими коштами трансформувалося у відповідальність за прострочення невиконання зобов`язання, у зв`язку з цим до правовідносин не підлягають застосуванню вимоги ст. 536 ЦК України. Також у постанові Об`єднаної палати КГС ВС у справі №922/3578/18, від 05.06.2020 визначено, що водночас обчислення процентів від суми боргу за кожен день за своєю правовою природою є пенею. Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами договору нараховуються за кожен день прострочки, ураховуючи спосіб їх обчислення, підпадають під визначення пені. Суд також звертає увагу, що відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень»\~ЦК України, який доповнений\~Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX\~та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей\~1046,\~1049,\~1050,\~1054 ЦК України, суд дійшов висновку про те, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 та в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23). За таких обставин відповідач звільнений від обов`язку сплати процентів за прострочення виконання зобов`язання у період з 24 лютого 2022 року до тридцятого дня після скасування/припинення дії воєнного стану на території України. З урахуванням встановлених вище обставин, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 5% за користування чужими коштами за договором позики від 13.10.2022 року за 746 днів в розмірі 1063258,00 грн та за договором позики від 26.11.2022 року за 769 днів в розмірі 653650,00 грн є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають, й на цій підставі відмовляє в їх стягненні. Позивачем також заявлено про стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Дослідивши докази на обґрунтування понесених позивачем судових витрат, суд вважає можливим задовольнити частково вказану заяву, виходячи з наступного. Згідно з п. 1 ч. 3, ч. 1 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2\~ст. 141 ЦПК України\~передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з ч. 4\~ст. 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.6\~ст.137 ЦПК України\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах №821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18 та постанові КЦС ВС від 23.06.2022 року №607/4341/20. У постанові ВС КЦС від 23.11.2020 року у справі № 638/7748/18 констатувалося, що просто інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Тоді ВС КЦС вказав, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Відступаючи від вищезазначеної правової позиції, ВП ВС у справі №922/1694/21 від 16.06.2021 року пояснила, що у випадку встановлення договором фіксованого розміру гонорару, не обов`язково зазначати витрачений адвокатом час в детальному описі робіт чи в акті. Як вбачається з матеріалів справи, повноваження представника позивача адвоката Кулинич О.І. підтверджуються ордером серії СА № 1080709 від 30.05.2025 року (а.с.86). На підтвердження наданих адвокатом послуг позивачу, 30 січня 2025 року між [PERSON] та адвокатом Кулинич Олексієм Івановичем, укладено Договір про надання правничої допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу у даній справі (а.с.12). Згідно договору [PERSON] 30.01.2025 року приймає виконану роботу адвокатом та оплачує гонорар згідно з розрахунку затрат, який додається до цього Договору. Розрахунком сплати гонорару за Договором про надання правничої допомоги від 30.01.2025 року, розмір оплати визначається у 3000,00 грн (а.с.13). На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу, позивачем згідно з квитанції до прибуткового касового ордеру №4 від 30.01.2025 року сплачено адвокату Кулинич О.І. 3000,00 грн відповідно Договору від 30.01.2025 року за позовом до [PERSON] (а.с.14). Крім того, 30 травня 2025 року між [PERSON] та адвокатом Кулинич Олексієм Івановичем, укладено Договір про надання правничої допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу у даній справі (а.с.84). Відповідно Договору оплата послуг адвоката визначається в 2000,00 грн Розрахунком сплати гонорару за Договором про надання правничої допомоги від 30.05.2025 року, розмір оплати визначається у 2000,00 грн (а.с.85). На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу, позивачем згідно з квитанції до прибуткового касового ордеру б/н і дати сплачено адвокату Кулинич О.І. 2000,00 грн відповідно Договору від 30.05.2025 року за позовом до [PERSON] (а.с.83). Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності зокрема є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial