Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

03 квітня 2025 року позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Іванченко А.Ю., звернулась до суду з позовом до відповідача\~Комунального підприємства "Водоканал" Запорізького міського виконавчого комітету (КП "Водоканал") про захист прав споживача, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування плати за послуги холодного водопостачання та водовідведення холодної води в належній їй квартирі за період з 01.06.2023 по 31.12.2023, зобов`язати відповідача здійснити перерахунок плати (нарахувань) за вказані послуги та провести відповідні коригування по особовому рахунку шляхом скасування нарахувань, стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Квартира у період з 01.06.2023 року по 22.12.2023 року не була обладнана засобом обліку холодної води. У вказаній квартирі позивач не проживала, постійно була зареєстрована в іншій квартирі в м. Запоріжжя, а з початком війни виїхала за межі міста Запоріжжя та була взята на облік як внутрішньо переміщена особа (далі - ВПО) з 13.10.2022 року за іншою адресою, кількість зареєстрованих у квартирі 0 (з моменту набуття права власності і до дати подання позову), вважає, що відповідно до п.6 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. У зв`язку з чим, позивач неодноразово зверталась до відповідача, який надає послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення у вищезазначеній квартирі (особовий рахунок [NUMBER] ) з проханням здійснити перерахунок оплати за холодне водопостачання та водовідведення холодної води за період з 01.06.2023 року по 31.12.2023 року, які КП "Водоканал" по суті не розглянув. Позивач вважає, що відповідач повинен здійснити перерахунок оплати за надані послуги за спірний період. Ухвалою суду від 08.04.2025 року відкрите провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 26.06.2025 від представника відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому останній виклав заперечення проти позову, зазначивши, що на підставі п. 2 Рішення ВК ЗМР № 329 від 31.05.2025 року він мав право на нарахування за період з 01.06.2023 року по 31.12.2023 року на 1 особу по нормі споживання, і позивач зобов`язаний оплачувати такі послуги як власник майна незалежно від фактичного місця проживання та без урахування відсутності позивача у житловому приміщенні, нарахування проводились відповідно ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", ЗУ "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", Методиці розподілу № 315 від 22.11.2018 року та умов Публічного договору. Також відповідач заперечив проти розміру витрат на правничу допомогу. Просив відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача. 02.07.2025 року від представника позивача надійшла до суду відповідь на відзив, в якій останній виклав свої заперечення проти відзиву, зазначивши, що дії відповідача з нарахування послуг у спірний період на підставі п. 2 рішення органу місцевого самоврядування суперечить положенням Методиці розподілу № 315 від 22.11.2018 року, Правила надання послуг з централізованого водопостачання та центрального водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та центрального водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019р. № 690, п.6 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та Порядку зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/чи членів його сім`ї за місцем реєстрації понад 30 календарних днів», який затверджено Рішенням ВК ЗМР № 329 від 31.05.2025 року; акти вищої юридичної сили надають право споживачу на неоплату послуг у разі їх невикористання; відповідач не надав в матеріали справи належних та допустимих доказів відправки своїх листів позивачеві; обов`язок позивача по утриманню майна, який закріплений у чинному законодавстві, не являється безумовним; відповідачем не доведено неспівмірності витрат позивача на правничу допомогу. В установлений строк відповідач не скористався своїм правом надати заперечення на відповідь позивача. В ході розгляду справи сторонами інші заяви чи клопотання не подавались. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з викладених нижче вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Правовідносини, які склалися між учасниками справи, за своїм змістом є цивільними. Їх регулювання здійснюється Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року № 315 (в редакції від 28.12.2021 № 358) (далі - Методика розподілу), Правила надання послуг з централізованого водопостачання та центрального водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та центрального водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019р. № 690 (далі - Постанова 690). Предметом спору є обставини щодо наявності чи відсутності у позивача права на неоплату вартості комунальних послуг з холодного водопостачання та водовідведення холодної води у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні понад 30 календарних днів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у спірний період з 01.06.2023 року по 19.12.2023 року є побутовими споживачем холодного водопостачання та водовідведення холодної води в будинку [ADDRESS] , без індивідуального лічильнику холодної води (особовий рахунок [NUMBER] ). В квартирі позивача, за [ADDRESS] , у вказаний спірний період зареєстровані особи відсутні, як і при переоформленні особового рахунку на ім`я позивача, про що останній повідомив відповідача своїм листом від 16.03.2018 року з наданням відповідних документів. Відповідно до інформації по особовому рахунку № [NUMBER] , відповідач за період з 01.06.2023 по 19.12.2023 нарахував позивачеві 232,61 кубічних метрів холодної води та відповідно плати за послугу холодне водопостачання у сумі 4142,45 грн. та водовідведення холодної води у сумі 2456,44 грн., загальною сумою 6598,89 грн. Відповідачем заперечення щодо розміру нарахувань не надавались. З вказаними нарахуваннями позивачка не погодилась, та зверталась на адресу відповідача із заявами про перерахунок послуг на підставі п.6 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (заяви від 19.09.2023 року, від 31.10.2023 року, від 30.07.2024 року). До заяв були додані документи, що підтверджують право позивача на такий перерахунок. Відповідач перерахунок не зробив, що стало підставою для звернення позивача із цим позовом до суду. Згідно з ч. 1\~ст. 901 ЦК України\~за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги»\~(далі\~Закон № 2189-VIII), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У\~ст. 1 Закону № 2189-VIII \~зазначено, що для цілей цього\~закону\~власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до п. 22\~ст. 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів»\~(далі\~Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; Згідно зі\~ст. 5 Закону № 2189-VIII\~відповідач надає послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Відповідно до Статуту Комунального підприємства «Водоканал», затвердженого розпорядженням міського голови від 26.09.2019 № 276р, основним видом діяльності позивача є забезпечення безперебійного постачання населенню, підприємствам, організаціям м. Запоріжжя й області питної води та водовідведення, тому заявник в силу закону є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення. Згідно з п. 5 ч. 2\~ст. 7 Закону № 2189-VIII\~споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Відповідач вважає, що позивач, як власник нерухомого майна, у відповідності до ч.4 ст.319, ст.322ЦК України\~зобов`язаний утримувати належне йому майно та нести витрати, необхідні для збереження майна, та вживати всіх заходів, пов`язаних із забезпеченням належного стану майна. Вказані норми встановлюють презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном, тому позивач зобов`язаний оплачувати будь-які комунальні послуги, які нараховуються на належне йому нерухоме майно. Але суд не погоджується з такими висновками відповідача та приймає правову позицію позивача, яка полягає в тому, що хоча обов`язок по утриманню майна закріплений у чинному законодавстві, але такий обов`язок не являється безумовним. Є виключення із загальних правил, і в цій справі, таке виключення полягає у праві власника майна (споживача) на неоплату вартості комунальних послуг, які ним не використовувались. Законодавець встановив перелік ситуацій та алгоритм дій для споживача для використання (застосування) такого права на неоплату. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 7 Закону № 2189-VIII, споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Ідентична норма закріплена у Публічному договорі (ч. 11 п. 39), який розміщений на офіційному веб-сайті відповідача http://www.vodokanal.zp.ua. Також п. 45 Постанови 690 (в редакції від 04.02.2022 року) передбачено, що споживач має право 7) на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договору. Ідентична норма міститься у Типовому індивідуальному договорі. Пунктом 50 тієї ж Постанови визначений обов`язок Виконавця (Відповідача) 8) розглядати у визначений законодавством строк претензії та скарги споживачів, у визначених законом випадках - управителів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за послуги в разі їх ненадання, надання не в повному обсязі, несвоєчасно або неналежної якості, а також в інших випадках, визначених договором. Як було встановлено судом, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про перерахунок. Але Позивачу не здійснено перерахунок нарахувань за послуги водопостачання та водовідведення з 01.06.2023 до 19.12.2023 відповідно до його звернень. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що відповідач, в супереч вищевказаним нормам права, не здійснив перерахунок за заявою позивача про здійснення йому перерахунку за надані послуги водопостачання та водовідведення на підставі п.6 ч.1 ст. 7 Закону № 2189-VIII за вказаний період. Суд вважає, що позивачем повністю доведено належними та допустимими доказами наявність в нього права на неоплату нарахувань за послуги водопостачання та водовідведення з 01.06.2023 до 19.12.2023, а саме в матеріалах справи наявні копія довідки Департаменту соціальної політики Чернівецької міської ради від 19.06.2024 року щодо реєстрації як ВПО [PERSON] ; копія довідки ВПО від 13.10.2022 (м. Чернівці); копія Акта ОСББ "Моторобудівників 54" про відсутність проживаючих осіб від 08.11.2024 р.; копія листа Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради вих. № 01-24/01/0490 від 06.03.2025 року щодо кількості зареєстрованих осіб у квартирі, яким суд надав відповідну оцінку. Щодо застосування до спірних правовідносин пункту 2 Рішення Виконавчого Комітету Запорізької Міської Ради № 329 від 31.05.2025 року, на який посилався відповідач, то суд вважає, що відповідачем помилково застосується саме цей пункт вказаного рішення, натомість повинен був застосовуватись пункт 9 Порядку зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/чи членів його сім`ї за місцем реєстрації понад 30 календарних днів», який затверджено цим же Рішенням органу місцевого самоврядування. Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Як вірно зазначив позивач, нарахування на підставі п. 2 рішення органу місцевого самоврядування суперечить положенням Методиці розподілу № 315 від 22.11.2018 року, Правила надання послуг з централізованого водопостачання та центрального водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та центрального водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019р. № 690, п.6 ч.1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та Порядку зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/чи членів його сім`ї за місцем реєстрації понад 30 календарних днів», який затверджено Рішенням ВК ЗМР № 329 від 31.05.2025 року. Статтею 19 Закону України "Про нормотворчу діяльність" встановлюється ієрархія нормативно-правових актів. Крім того, ст. 59 цього Закону визначено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, визначених Конституцією України. Суд вважає, що будь-який акт органу місцевого самоврядування не може виключити (обмежити) права Позивача на неоплату комунальних послуг в разі їх невикористання по причині непроживання у квартирі понад 30 календарних днів. Також ч. 3 ст. 66 цього Закону встановлено, у разі виявлення колізії між нормативно-правовими актами різної юридичної сили пріоритет у застосуванні мають норми, що містяться у нормативно-правовому акті вищої юридичної сили. Покладення на Позивача обов`язку оплати за послуги, якими він не користувався згідно пункт 2 Рішення ВК ЗМР № 329 від 31.05.2025 року, на яке посилається Відповідач, суперечить положенням п.6 ч.1 ст. 7 Закону № 2189-VIII, яка передбачає звільнення Позивача від обов`язку оплати за комунальні послуги в разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів. Тому Позивач вважає, і з цим погоджується суд, що у зв`язку із тим, що Закону № 2189-VIII має вищу юридичну силу, ніж Рішення ВК ЗМР № 329 від 31.05.2025 року, застосуванню підлягають саме норми Закону № 2189-VIII, які повністю відповідають пункту 9 Порядку зменшення розміру плати за комунальні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/чи членів його сім`ї за місцем реєстрації понад 30 календарних днів», який також підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. Отже, за змістом вказаної норми п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону № 2189-VIII споживач не має сплачувати заборгованість по сплаті комунальних послуг, які йому фактично не надавались. Суд вважає, що відповідач, не визначившись у достатній мірі із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов помилкових висновків про необґрунтованість вимог [PERSON] про перерахунок за спірний період, тому її порушене право підлягає захисту. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наведених вище підстав. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» (згідно з яким споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав) позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України внаслідок задоволення позову підлягає стягненню з відповідача судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 2422,40 грн. за дві вимоги немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved