Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача половину понесених витрат з оплати житлово-комунальних послуг у розмірі 44 231,79 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що у спільній власності [PERSON] та [PERSON] знаходиться квартира [ADDRESS] . Відповідач участі в утриманні житла не приймає, за комунальні послуги не сплачує. Доводи відповідача про відсутність у нього обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг у зв`язку з не проживанням у квартирі з серпня 2020 року та не споживання цих послуг, не заслуговують на увагу, оскільки кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. У такому випадку, співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги (регрес)). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Загальна сума понесених витрат складає 88 463,57 грн., а половина таких витрат - 44231,79 грн. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення половини витрат на утримання спільного житла в розмірі 44231,79 грн. є доведені позивачем та підлягають задоволенню. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.07.20224 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат з оплати житлово-комунальних послуг та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 15.10.2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.10.2024 року відкладено розгляд справи на 03.02.2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2025 року відкладено розгляд справи на 08.04.2025 року. У квітні 2025 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача проти позову, у яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову правничу допомогу. Зазначає, що позивач не вказав в позові та не надав доказів щодо переліку комунальних послуг, за надання яких позивачем начебто сплачено 88 463,57 грн. Також, не вказано в позові та не надано доказів періоду, за який ним сплачені вказані грошові кошти, не вказано в позові та не надано доказів фактичного надання комунальних послуг на вказану в позові суму 88 463,57 грн, яка сплачена позивачем. Додані до позову аркуші під назвою «Розрахунок оплати за надані комунальні послуг, електропостачання та спожитий газ» невідомо ким складені та ніким не підписані, та не містять жодної інформації про те, що в наведених таблицях міститься інформація про оплату комунальних послуг, вартість електропостачання та газу, які мають відношення до вказаної квартири. В той же час, на підтвердження оплати позивачем комунальних послуг до позову додано платіжні інструкції за період 29.04.2022 року - 17.07.2024 року, в яких платником вказана зовсім інша особа, яка не має жодного відношення ні до квартири сторін, ні до вказаної судової справи. У судовому засіданні представник позивача на заперечення відповідача щодо того, що у квитанціях не зазначений позивач, а інша особа - [PERSON] (далі - [PERSON] ), зазначив, що [PERSON] діяла за дорученням та в інтересах [PERSON] , оскільки [PERSON] є донькою позивача, який перебуває у Збройних Силах України (бойові дії). Розрахунок здійснювався банківською картою позивача. 23.07.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. 28.07.2025 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання, у якому просить відмовити у долученні до матеріалів справи наступні докази, подані представником позивача: заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, докази, письмові пояснення від 23.07.2025 року по справі, які не вручались ні відповідачу, ні її представнику. 28.07.2025 року до суду від представника позивача подано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 17 000,00 грн. Позивач у судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином; представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, надавши суду заяву, в якій просили відмовити у задоволенні позову, справу розглянути за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу на праві спільної часткової власності (1/2 частини) належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2024 року № 383402063. Відповідно до посвідчення від 08.11.2018 року серії [NUMBER] [PERSON] є учасником бойових дій. Згідно з розрахунком заборгованості за спожиті комунальні послуги за період з 01.04.2022 року по 01.07.2024 року позивачем сплачено в загальній сумі 67 258,72 грн. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями відповідних платіжних інструкцій, зі змісту яких, зокрема, вбачається, що платником є [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України, ч. 4 ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із статтею 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, сторони в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних, ергономічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь в у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Виходячи зі змісту цих норм, у разі ухилення співвласника від участі у витратах на утримання спільної власності, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно й вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення зі співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна. У свою чергу, такий співвласник може висунути відповідні заперечення, вважаючи здійснені співвласниками витрати надмірними або зайвими. Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, .Законом України «Про житлово-комунальні послуги» Так, предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Отже, витрати на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, постачання теплової енергії, централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання та розподілу електричної енергії є об`єктивно необхідними для належного функціонування спільного майна та збереження його експлуатаційних якостей, які відповідно до ст. 360 ЦК України визначаються як витрати на управління, утримання і збереження спільного майна та покладаються на співвласника відповідно до його частки у праві спільної часткової власності. Згідно із положеннями ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків (в чинній редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року за №45) власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду із указаним позовом позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що співвласником квартири [ADDRESS] , є саме відповідач, також із наявних у матеріалах справи квитанцій вбачається, що платником є [PERSON] , а не позивач. Враховуючи наведене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу наданого позивачем окремо, а також в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed