Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 11.08.2006 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 17.06.2024 року. Як зазначає позивач, під час шлюбу з відповідачем ними, як подружжям, було набуте майно, а саме 22.02.2020 року за кошти сімейного бюджету було придбано автомобіль «FORD MONDEO», 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який за взаємною згодою подружжя було оформлено на відповідача. Автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя саме для задоволення потреб подружжя і сторони спільно користувалися зазначеним вище автомобілем як сім`я. Проте, як їй стало відомо під час підготовки даного позову з листа-відповіді від 07.06.2024 року Головного Сервісного центру МВС України, 07.05.2024 року відповідач самовільно, без її згоди та відома перереєстрував спірний автомобіль із укладанням договору купівлі-продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси №3245/2024/4533235, без заміни номерних знаків. Даний правочин по відчуженню автомобіля, який був спільною сумісною власністю обох сторін як подружжя, було здійснено без її згоди, про факт продажу автомобіля вона обізнана не була, грошові кошти від вказаного правочину відповідачем на потреби та інтереси сім`ї використані не були та залишилися у його власності, жодних грошових коштів від відчуження автомобіля Позивач не отримувала. З урахуванням наведеного, позивач вважає за доцільне поділити спірний наступним чином: залишити його у власності добросовісного набувача та стягнути з відповідача на користь її в рахунок відшкодування вартості 1/2 вартості цього автомобіля як спільного майна подружжя, придбаного в період шлюбу грошову компенсацію у сумі 175 000, 00 грн., виходячи з вартості автомобіля, визначеної згідно Звіту про незалежну оцінку від 23.05.2024 року. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги, а саме: визнати автомобіль «FORD MONDEO», 2013 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] та в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 вартості автомобіля в розмірі 175 000,00 грн., а також стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати у справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 14.11.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на наявність об`єктивних сумнівів в достовірності визначення ринкової вартості об`єкта оцінки, оскільки оцінка автомобіля проводилась без візуального огляду транспорту суб`єктом оціночної діяльності. Крім того, при складанні звіту оцінювачем використовувався порівняльний метод (скрін-шоти з вебсторінки оголошень про продаж автомобілів зі схожими характеристиками), що не враховує всіх обставин, необхідних для визначення дійсності ціни. В той же час, продаж спірного автомобіля здійснено відповідачем за 85 000,00 грн., ціна, визначена у договорі купівлі-продажу сторонами цього договору, підпадає під категорію «дійсна ціна». Відтак, на думку представника відповідача, позивач може вимагати компенсацію від реалізації транспортного засобу в сумі 42 500 грн. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначила і про посилання позивача на взаємовиключні обставини, що викликає сумнів у її твердженнях про відсутність обізнаності про відчуження спірного автомобіля. Крім того, договір купівлі-продажу автомобіля було укладено до розірвання шлюбу між сторонами, а відповідач всі кошти, отримані від правочину відчуження спірного автомобіля, використав на потреби сім`ї та не мав наміру приховувати ці доходи, усвідомлюючи, що неможливо приховати раптову відсутність автомобіля. Представник відповідача стверджує, що позивач достеменно знала, що автомобіль був проданий відповідачем за суму, що вказана в договорі купівлі-продажу, при цьому позивач не ставить питання про визнання договору недійсним, вважаючи, що ціна автомобіля не відповідає дійсній. Також, на думку представника відповідача, позивачем не доведено, що кошти від продажу автомобіля не були використані на користь сім`ї та в її інтересах, хоча наявні докази в справі свідчать про протилежне, а саме укладення договору в межах укладеного шлюбу між сторонами, можливий мотив позивача помститись за розірвання шлюбу тощо. За таких умов твердження позивача про відсутність згоди на укладення відповідачем договору відчуження спірного автомобіля представник відповідача також вважає такими, що не заслуговують на увагу. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, а також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 20 000,00 грн. 21.01.2025 року та 22.01.2025 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача. У даних поясненнях представник позивача зазначає про правомірність та правильність визначення вартості автомобіля згідно проведеної експертної оцінки, що визначена на час розгляду справи в суді, зазначаючи про те, що вартість автомобіля під час продажу була свідомо занижена. Крім того, представник позивача зазначила про відсутність будь-яких доказів на підтвердження заперечень представника відповідача та вказала, що правочин по відчуженню автомобіля було здійснено без її згоди, про факт продажу автомобіля вона обізнана не була і дізналась випадково, жодних грошових коштів від відповідача вона не отримувала. Представник позивача також зауважила, що припинення спільного господарства до дати продажу автомобіля 03.05.2024 року підтвердив сам відповідач у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу, яка датована 10.04.2024 року, надійшла до Деснянського районного суду м.Києва 15.04.2024 року. Посилаючись на викладене, а також на відсутність з боку відповідача доказів на спростування позовних вимог, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також відмовити відповідачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.04.2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11.08.2006 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 17.06.2024 року у справі № 754/5418/24. Під час зареєстрованого шлюбу 22.02.2020 року сторони придбали легковий автомобіль «FORD MONDEO», 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який було зареєстровано на ім`я відповідача. З відповіді Головного сервісного центру МВС № 31/1547А3-17361-2024 від 07.06.2024 року вбачається, що 07.05.2024 року територіальним сервісним центром № 3245 РСЦ ГСЦ МВС в Київській та Чернігівський областях здійснено перереєстрацію даного транспортного засобу із укладанням договору купівлі-продажу через електронні сервіси та зовнішні ресурси № 3245/2024/4533235, без заміни номерних знаків. Згідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4533235 від 03.05.2024 року, відповідач здійснив продаж спірного автомобіля за ціною в розмірі 85 000,00 грн., що визначена за домовленістю сторін. Позивач просить задовольнити її вимоги, посилаючись на те, що вказаний автомобіль був набутий під час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, проте відповідач здійснив його відчуження без її відома. Представник відповідача проти даних тверджень заперечувала, вказуючи на те, що відсутні належні докази вартості автомобіля, а спірний автомобіль продано під час перебування сторін у шлюбі, відтак, позивач була обізнана про його продаж, а отримані відповідачем кошти від продажу були використані на потреби сім`ї. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, в той час, як доводи сторони відповідача є недоведеними, виходячи з наступного. Так, між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст. 61 СК України, у разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і один із подружжя не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), та підтримується Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 4 жовтня 2023 року у справі № 509/2831/19 (провадження № 61-6321св23), що свідчить про сталість відповідної правової позиції. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказано, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Судом встановлено, що спірне рухоме майно набуте сторонами у період шлюбу, а тому спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, відповідачем не спростована. Судом також встановлено, що відповідач 03.05.2024 року здійснив продаж автомобіля за договором купівлі-продажу і доказів того, що вказаний продаж здійснено за згоди позивача - суду не надано. Суд також звертає увагу, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого з подружжя (правові висновки Верховного Суду викладених в постановах від 30 січня 2019 року в справі №158/2229/16-ц, від 10 червня 2022 року в справі № 544/856/20, від 01 березня 2023 року в справі №359/10855/19, від 20 грудня 2023 року в справі №127/21002/21). В той же час, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що отримані від продажу автомобіля кошти відповідач [PERSON] використав в інтересах сім`ї, останній суду не надав. Судом відхиляються і заперечення сторони відповідача проти заявленої вартості автомобіля, визначеної позивачем згідно Звіту про незалежну оцінку від 23.05.2024 року. Так, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Цей підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2020 року у справі №483/812/19 (провадження № 61-20774св19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2023 року у справі №754/3132/16-ц, провадження №61-5956св22. Крім того, 6 квітня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №199/291/21 вказав, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 травня 2023 року у справі №753/1902/21. У правових висновках Верховного Суду викладених у постановах від 8 червня 2022 року в справі № 753/15538/20, від 9 серпня 2023 року в справі №175/1025/20, від 20 грудня 2023 року в справі № 127/21002/21, суд дійшов висновку про допустимість визначення вартості спільного майна подружжя, відчуженого проти волі іншого з подружжя, при вирішенні питання стягнення компенсації за належну іншому подружжю частку, виходячи з аналізу ринку аналогічного майна на час розгляду справи, в тому числі з інформації з сайту auto.ria. Виходячи із наявних матеріалів, вочевидь, зазначена у вказаному договорі вартість автомобіля не відповідає дійсній. А тому, врахувавши вищевказані правові висновки Верховного Суду, оцінивши докази, надані сторонами на підтвердження ринкової вартості спірного автомобіля, суд визначає вартість автомобіля, виходячи із вищевказаного звіту, половину якої в якості компенсації необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Суд зауважує, що сторона відповідача на спростування такого розміру ринкової вартості автомобіля, доказів суду не надала, із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи не зверталась, а відтак, враховуючи, що транспортний засіб було придбано в період перебування подружжя у шлюбі, він був об`єктом спільної сумісної власності, відповідач без згоди позивача відчужив цей автомобіль, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частки вартості транспортного засобу у сумі 175 000,00 грн. Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги [PERSON] про визнання спірного майна сумісною власністю сторін. Так, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини 2статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майнає передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішуєв мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. Ураховуючи, що у цій справі метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, підстав для задоволення вимоги про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності немає, тому ця вимога задоволенню не підлягає, що відповідатиме правовому висновку, викладеному в указаній постанові Великої Палати Верховного Суду, а також постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 753/1159/21, від 22 травня 2024 року у справі № 369/14186/17, від 04 вересня 2024 року у справі № 754/9261/19, від 25 вересня 2024 року у справі № 711/2195/20. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію вартості частини автомобіля в розмірі 175 000,00 грн., в іншій частині позовних вимог належить відмовити. Інші твердження сторін та їх представників висновки суду не спростовують та підстави для задоволення позову повністю чи відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1750,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial