Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 18.07.2025 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 28.07.2025 року. Позивач, [PERSON] , звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 березня 2025 року вказану позовну заяву залишено без руху із зазначенням недоліків які слід усунути. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01 квітня 2025 року за заявою позивача, продовжено строк наданий судом для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2025 року у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.05.2025 року, у справі закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Позов мотивовано тим, що 7 серпня 2010 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (Відповідач), було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (свідоцтво серії [NUMBER] ). У подружжя є неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , який проживає із позивачем. Як вказує позивач, вже тривалий час вони із чоловіком проживають окремо один від одного; у них зовсім різні погляди на життя; немає порозуміння; сімейне життя не склалося, вони стали чужими людьми; між ними втрачено всі фізичні та духовні зв`язки; припинено ведення спільного господарства та припинено сумісне проживання. При цьому позивач зазначає, що вже три місяці відповідач не надає з кошти на потреби сім`ї, зокрема на утримання дитини. Відповідач ухиляється від виконання обов`язку утримувати їх спільну дитину, між ними не може бути досягнуто домовленості щодо добровільного забезпечення спільної дитини, яка проживає з позивачем. Позивач вважає, що розмір аліментів на утримання сина [PERSON] повинен бути визначений в твердій грошовій сумі у розмірі 6000 грн. на місяць, що покриває витрати на утриманні дитини, її навчання, забезпечення базових потреб, таких як харчування, одяг, медичне обслуговування та інші необхідні витрати. За твердженням позивача, відповідач за станом здоров`я має можливість працювати, забезпечувати дитині належний рівень життя, не має на утриманні інших дітей, не утримує батьків. Окрім того, позивач зазначає, що вона як мати їх неповнолітнього сина, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання нашої дитини із нею в будинку, що належить її матері на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що любить свого сина і спроможна забезпечити його всім необхідним; у неї унормований робочий день; своєчасна виплата заробітної плати та надання соціальних гарантій пов`язаних з материнством; дитина відвідує школу, облікована в медичних установах; у них із з сином психологічний контакт, прив`язаність один до одного; син також бажає проживати разом із нею. Позивач просить суд врахувати, що Відповідач не має постійної роботи та заробітку, що може негативно позначитись на вихованні дитини. Поведінка відповідача до членів своєї сім`ї характеризується грубістю. Він емоційно не врівноважений та схильний до фізичних образ, що підтверджується терміновим заборонним приписом відносно нього, виданим уповноваженим працівником поліції. У зв`язку з вчиненням домашнього насильства з боку Відповідача, [PERSON] , який є кривдником, щодо позивача, [PERSON] . Позивач вказує що дитина висловила явний страх перед батьком і бажання не спілкуватися з ним. Позивач просить суд визначити місце проживання дитини з нею, щоб забезпечити її емоційне та психологічне благополуччя, адже лише так можна мінімізувати негативний вплив на дитину. Для забезпечення прав та інтересів дитини, а також для уникнення можливих негативних наслідків від невизначеності місця її проживання, позивач просить суд прийняти обгрунтоване рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, що забезпечить її безпеку, емоційний комфорт і належний психологічний розвиток. Позивач згідно прохальної частини позовної заяви, просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 7 серпня 2010 року виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області; стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) аліменти на утримання дитини: [PERSON] . [INFO] , в розмірі 6000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини; визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідна на її користь сплачений нею судовий збір у розмірі 2422,40 грн. 09.05.2025 від представника відповідача [PERSON] , адвоката [PERSON] , надійшов відзив на позовну заяву. Так, адвокат відповідача зазначає, що відповідач по справі [PERSON] визнає позов частково, а саме в частині розірвання шлюбу між сторонами по справі та визначення місця проживання дитини з матір`ю. Разом із тим, в частині стягнення аліментів на утримання спільної дитини сторін у розмірі 6000,00 (Шість тисяч гривень), відповідач вважає необґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення судом, оскільки: позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач має можливість сплачувати такий розмір аліментів на утримання спільного сина сторін, який зазначений позивачкою у позовній заяві, а саме 6000,00 грн.;відповідач на даний час ніде не працює; перебуває на лікуванні в медичних закладах; відповідач не має постійного місця проживання, все його майно залишилося у будинку, де проживає позивачка, доступу до такого майна позивачка не надає; представником позивача не надано будь-яких відомостей про доходи відповідача, судом такі докази за клопотанням представника позивача не витребовуються. Відповідач, у зв`язку із наведеним, установлений у 2024 році прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років, вважає, що достатнім розміром аліментів, які слід стягувати з нього на утримання спільного сина сторін 2200,00 (Дві тисячі двісті гривень 00 коп.) щомісячно, з врахування індексації такого розміру у порядку визначеному нормами Сімейного кодексу України. Згідно прохальної частини відзиву, представник відповідача, просить: у частині позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання спільного сина сторін позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти у розмірі 2200,00 (Дві тисячі двісті гривень 00 коп.) щомісячно. В іншій частині позовних вимог, а саме про розірвання шлюбу між сторонами по справі та визначення місця проживання дитини з матір`ю проти таких вимог відповідач не заперечує. 14.05.2025 від представника позивача - адвоката Міллер Д.М., надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, де вказує, що позивач категорично не погоджується із зазначеними у відзиві доводами Відповідача щодо його матеріального становища та вважає їх такими, що не відповідають дійсності та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, що суперечить принципам змагальності сторін та вимогам процесуального законодавства. При цьому вважає голослівними та не підтверджені жодними доказами відсутність доходів, адже позивачу відомо, що відповідач активно використовує автомобіль марки Opel Insignia, реєстраційний номер [NUMBER] , який є спільною сумісною власності Сторін, для здійснення пасажирських перевезень, зокрема, працюючи в таксі через мобільний додаток «Bolt». На підтвердження цього додаються скріншоти з мобільного додатку «Bolt», на яких чітко видно марку, державний номерний знак вказаного автомобіля, а також ім`я водія, що повністю співпадає з іменем Відповідача. Це свідчить про те, що Відповідач має дохід, який дозволяє йому сплачувати аліменти у заявленому Позивачем розмірі Твердження Відповідача про перебування на лікуванні в медичних закладах та погіршення його здоров`я вважає безпідставними. Жодних медичних документів, висновків лікарів, довідок чи інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт лікування або погіршення стану здоров`я Відповідача, до відзиву не долучено. Таким чином, ці доводи не можуть бути прийняті судом до уваги як обставини, що мають доказове значення Заяви Відповідача про те, що все його майно залишилося у будинку Позивача, доступу до якого він не має, та що йому необхідно налагодити свій власний побут, придбати елементарні речі щоденної необхідності, є неправдивими. Повідомляємо суд, що станом на 12 травня 2025 року Відповідач забрав усі свої особисті речі та майно з місця проживання Позивача. Представник відповідача також зазначає, що відповідач регулярно здійснював перерахування грошових коштів на утримання дитини, що підтверджується платіжними інструкціями, розмір таких виплат за місяць від 6000 до 7000 грн. На противагу необґрунтованим та безпідставним твердженням Відповідача щодо нібито необґрунтованості заявленого розміру аліментів, Позивач надає суду належні та допустимі докази, що об`єктивно підтверджують реальні, щомісячні та періодичні витрати, які несуться на утримання спільної дитини сторін, [PERSON] . Розмір заявлених аліментів у 6000,00 грн. є мінімально необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного, духовного та інтелектуального зростання, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 182 СК України та принципу найкращих інтересів дитини. Представник позивача просить: позовні вимоги [PERSON] задовольнити повністю. 16.05.2025 надійшов для приєднання до матеріалів справи із Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради висновок (копія) Органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 11.04.2025 року №463/17/01-19. При цьому представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради Шатрова Віктор Владиславович, просить розглянути справу № 308/3731/25 без їх участі. При прийнятті рішення просить врахувати висновок Органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 11.04.2025 року №463/17/01-19. Згідно висновку органу опіки та піклування: «На підставі всебічного аналізу поданих матеріалів та отриманої інформації, враховуючи постійне місце проживання дитини з матір`ю з моменту народження, наявність належних житлово-побутових умов, позитивну характеристику матері, емоційну стабільність, адаптованість до соціального оточення, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] . Таке рішення спрямоване на забезпечення безпечного, стабільного та турботливого середовища для дитини, що створює умови для її гармонійного розвитку, успішного навчання, соціальної адаптації та емоційного благополуччя, у повній відповідності до принципу найкращого забезпечення інтересів дитини». Позивач та її представник у судове засіданні не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Від адвоката Міллер Д.М.. надійшла заява про розгляд справи №308/3731/25 без її участі та без участі позивачки з урахуванням позицій та доводів, наведених у документах, які містяться у матеріалах справи. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, від адвоката Михалків Б.С . надійшла зава про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Просить розглянути дану цивільну справу без участі представника відповідача та ухвалити рішення з врахуванням позиції відповідача та його представника, які викладені у відзиві та запереченні на позовну заяв. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату та час підготовчого судового засідання належним чином, разом із тим подав до суду клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 7 серпня 2010 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (Відповідач), було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області (оригінал свідоцтва серії [NUMBER] наявний у матеріалах справи). У подружжя є неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.12.2014, копія наявна в матеріалах справи. Позивач просить розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини, стягнути із відповідача аліменти. Згідно поданої відповідачем заяви, він визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 Сімейного Кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає, а відповідач в свою чергу не заперечує, щодо розірвання шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, тобто даний шлюб існує тільки формально. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам та інтересам дитини, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Позивач просила визначити місце проживання сина разом із нею, відповідач зазначив, що не заперечує, згідно його письмової заяви. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, брати до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Позивач просить визначити їх спільного з відповідачем сина разом із нею. До матеріалів справи додано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини від 11.04.2025. Судом при дослідженні висновку встановлено, що: Малолітній [PERSON] фактично та безперервно проживає разом із матір`ю та бабусею по материнській лінії - [PERSON] , у приватному будинку за адресою: [ADDRESS] . Цей факт підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2025/003433038 від 13.03.2025 року, а також довідкою про реєстрацію місця проживання дитини, виданою виконавчим комітетом Ужгородської міської ради. Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним службою у справах дітей Ужгородської міської ради 27 березня 2025 року, встановлено, що житлові умови є сприятливими, безпечними та повністю відповідають потребам дитини. [PERSON] має власну кімнату, обладнану окремим спальним місцем, письмовим столом, ігровою зоною, освітніми матеріалами. Приміщення добре освітлюване, опалюване, санітарно-гігієнічний стан - задовільний, технічний стан будинку - належний, забезпечено стабільне водо- та електропостачання. Під час телефонної розмови з представниками служби у справах дітей батько дитини - [PERSON] - повідомив, що не заперечує проти визначення місця проживання [PERSON] разом із матір`ю. Він підтримує її виховну позицію, висловивши переконання, що таке рішення є найкращим в інтересах дитини. Ужгородська початкова школа «Пролісок», в якій [PERSON] навчається з 01 вересня 2022 року (учень 4-Б класу), надала психолого-педагогічну характеристику, згідно з якою дитина характеризується як відповідальний, уважний, старанний і здібний учень. [PERSON] виявляє високий рівень навчальної мотивації, особливу зацікавленість до предметів математичного циклу, демонструє вміння аналізувати, аргументувати думки, самостійно формує оцінні судження. Поведінка дисциплінована, відвідуваність стабільна, без необґрунтованих пропусків. Стан здоров`я добрий, належить до основної групи. Орган опіки та піклування на підставі всебічного аналізу поданих матеріалів та отриманої інформації, враховуючи постійне місце проживання дитини з матір`ю з моменту народження, наявність належних житлово-побутових умов, позитивну характеристику матері, емоційну стабільність, адаптованість до соціального оточення, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю - [PERSON] . Таке рішення спрямоване на забезпечення безпечного, стабільного та турботливого середовища для дитини, що створює умови для її гармонійного розвитку, успішного навчання, соціальної адаптації та емоційного благополуччя, у повній відповідності до принципу найкращого забезпечення інтересів дитини. Суд констатує, що у відзиві на позовну заяву відповідач у цій частині позов визнав також. Таким чином, суд вважає, що з огляду на вказане, на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечить інтересам дитини, та з врахуванням розірвання шлюбу між сторонами та їх окремого проживання, а тому суд доходить висновку про обґрунтованість позовної вимоги, про визначення місця проживання дитини із позивачем. Щодо стягнення із відповідача аліменти на користь позивача, на утримання дитини, то слід зазначити, наступне: Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як вбачається з норм СК України, законом право звертатися з заявою про зміну способу стягнення аліментів для платника аліментів не передбачено. Право вибору щодо способу стягнення аліментів, належить стягувачу аліментів. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільного сина 6 000,00 (шість тисяч) гривень щомісячно. При цьому, відповідач заперечував щодо стягнення із нього аліментів у вказаній сумі, витрати на дитину саме у вказаному розмірі не підтверджені позивачем, натомість у нього самого відсутні постійний заробіток та місце проживання, а також він постійно лікується. Проте, як вбачається із матеріалів справи позивачем надано підтвердження витрат на утримання їх спільного сина, платіжних інструкцій, однак такі не містять конкретних сум на які здійснювалася оплата. Також суд враховує обов`язок обох батьків щодо утримання дитини. Дитина проживає разом із [PERSON] , що сторонами по справі не заперечується, та відповідно вона має право на звернення до суду із вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини. Суд не зобов`язаний задовольняти вимоги у повному розмір, натомість ч.2 ст. 182 СК України передбачає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Та вказаною нормою визначено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Прожитковий мінімум станом на січень 2025 згідно Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" встановлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; Відповідачем доказів того, що він потребує постійного лікування суду не надано. Доводи відповідача про відсутність постійної роботи та житла, не є підставою для невиконання ним обов`язку щодо утримання своєї дитини. Відповідачем не доведено наявність у нього хронічних, важких хвороб, інших дітей, непрацездатних батьків, дочки, сина. Поряд із цим щодо доказів отримання доходів відповідачем, то на переконання суду надані представником позивача фото - Інформація з сайту AUTO.RIA.jpg., Інформація про автомобіль подружжя з сайту AUTO.RIA 1.jpg. не підтверджує належність саме відповідачу автомобіля та здійснення [PERSON] за його допомогою підприємницької чи іншої діяльності з метою отримання доходів. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Так, враховуючи викладене суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково у цій частині, а з відповідача підлягає стягненню аліменти на користь позивача, на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 4000,00 грн. щомісячно. Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову… Таким чином позивачу підлягає поверненню із державного бюджету 50 відсотків судового збору, та 50 відсотків судового збору на користь позивача слід стягнути із відповідача. З огляду на викладене, з відповідача належить стягнути судовий збір: на користь позивача, 50 відсотків збору, що був сплачений нею при зверненні до суду з даним позовом, за вимогу про розірвання шлюбу, у розмірі 1 211,20 грн. та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн., за позовну вимогу про стягнення аліментів. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року та,

Outcome: partial