Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягненнязаборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що 23.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено договір № 3385275 шляхом заповнення позичальником на сайті заяви про надання кредиту, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої кредитодавцем було перераховано грошові кошти в сумі 8 000,00 грн. На виконання умов договору ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання виконало належним чином, проте [PERSON] своїх зобов`язань належним чином не виконала, порушивши умови договору. 26.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс» було укладено договір факторингу № 26-07/2024, за яким до ТОВ «Факторинг Партнерс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за договором № 3385275. Посилаючись на неналежне виконання відповідачкою своїх грошових зобов`язань за Договором, позивач просить стягнути з неї в користь ТОВ «Факторинг Партнерс» заборгованість за договором № 3385275 в сумі 35400,00 грн., а також понесені судові витрати у справі: 2422,40 грн. сплаченого судового збору та 13000 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просить стягнути з відповідачки 35400 грн. заборгованості за кредитним договором та понесені судові витрати. Представник відповідачки позовні вимоги заперечив, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, ствердив, що договір про споживчий кредит [PERSON] не укладала, заперечує факт підписання кредитного договору та погодження умов кредитування стверджуючи, що його укладення є наслідком дій третіх осіб, які шахрайським шляхом отримали доступ до її особистої інформації. В підтвердження даних обставин є витяг з ЄРДР з якого вбачається, що на підставі заяви [PERSON] внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення за наступних обставин: 23 вересня 2021 року близько 13 годин невстановлена особа з мобільного номера [NUMBER] зателефонувала до [PERSON] та представившись працівником служби безпеки АТ «ПУМБ», під приводом блокування банківської операції випитала реквізити належної [PERSON] банківської картки, в ході чого шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами в сумі 600 грн.. Окрім того, в подальшому, невстановлена особа маючи доступ до банківської картки [PERSON] оформила кредит в сумі 8000 грн. на ім`я [PERSON] в ТОВ «Мілоан», якими також заволоділа. За даних обставин просив з позові відмовити. Підтримав заявлені вимоги щодо стягнення з позивача 15000 грн. на користь відповідачки витрат за надання правничої допомоги. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.09.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] укладено договір про споживчий кредит № 3385275. За умовами договору позичальнику надається кредит у сумі 8 000,00 грн. (п. 1.2 договору) на строк 15 днів (п. 1.3 договору), термін повернення кредиту 08.10.2021 (п. 1.4 договору), комісія за надання кредиту 1 600,00 грн. за ставкою 20,00% від суми кредиту одноразово (п.п. 1.5.1 договору), проценти за користування кредитом 1 800,00 грн. за ставкою 1,5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.п. 1.5.2 договору), стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.6 договору), з правом пролонгації (п.п. 2.3.1.1. та п.п. 2.3.1.2. договору). Договір був укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника у інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця (п. 6.1 договору). Підписанням договору відповідачка підтвердила, що вона ознайомлена з усіма його істотними умовами та їй була надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Як вбачається з копії довідки про ідентифікацію, 23.09.2021 ТОВ «Мілоан» направило [PERSON] одноразовий ідентифікатор W35830 на номер мобільного телефону [NUMBER] . Факт перерахування ТОВ «Мілоан» 23.09.2021 коштів в розмірі 8 000,00 грн. згідно договору № 3385275 на банківську картку № [NUMBER] підтверджується довідкою ТОВ ФК «Елаєнс». У зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 06.12.2024 становить 35400 грн., з яких: 8000 грн. -заборгованість по тілу кредиту; 25800 грн. -заборгованість за відсотками; 1 600,00 грн. -заборгованість за комісією. Відповідно до договору факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Факторинг Партнерс», до ТОВ «Факторинг Партнерс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором № 3385275 від 23.09.2021. Згідно копії Акту приймання-передачі реєстру боржників для друку до договору факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024, фактор ТОВ «Факторинг Партнерс» з однієї сторони та клієнт ТОВ «Мілоан» уклали даний акт про те, що клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників від 26.07.2024. З копії платіжної інструкції № 448090005 від 26.07.2024 вбачається, що ТОВ «Мілоан» отримало від ТОВ «Факторинг Партнерс» 3310395,81 грн., як оплату за договором факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024. Як вбачається з реєстру боржників за договором, укладеним між позичальником та ТОВ «Мілоан» до договору факторингу № 26-07/2024 від 26.07.2024, ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло права грошової вимоги до відповідачки [PERSON] за договором про споживчий кредит № 3385275 від 23.09.2021 у сумі 35400 грн., з яких: 8000 грн. -заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту); 25800 грн. -заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 1 600,00 грн.- заборгованість за комісіями. За правилами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст.628ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст.638ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначеност. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного абоГосподарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним таГосподарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеном уст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію). Згідно ч. 1 ст.1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно дост. 610 ЦК України,боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ст. 1079 ЦК України,сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1ст. 1077 ЦК України). Частиною 1 ст. 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Як вбачається зі ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд критично оцінює твердження представника відповідачки про неукладення договору між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою, адже згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, із поданої заяви [PERSON] , на підставі якої внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення вбачається, що [PERSON] 23.09.2021 під час телефонної розмови з невстановленою особою повідомила їй дані своєї банківської картки, тобто на власний розсуд розпорядилася своїми правами, що призвело до настання відповідних наслідків. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Таким чином, взявши на себе відповідні договірні зобов`язання, недійсність яких повністю або частково, в тому числі на предмет їхньої несправедливості, не порушується відповідачкою у справі, остання несе повну відповідальність за усі без винятку операції із використанням ПІН-коду на оформленій у мобільному додатку кредитній картці, в тому числі несанкціоновані відповідачем як клієнтом Банку, до моменту блокування такої картки. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №3385275 від 23.09.2021 заборгованість відповідачки за вказаним договором про споживчий кредит не погашена, залишок заборгованості становить 35400 грн.00 коп. Проте вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №3385275 від 23.09.2021 підлягають частковому задоволенню в сумі, встановленій в договорі на період його дії - 11400,00 грн., оскільки відповідно до п.1.3 договору кредит надається строком на 15 днів (8000 грн. тіла кредиту+1800 відсотків (8000 грн.(1,5%х15днів)+1600 комісії=11400). Суду не надано доказів того, що в даному випадку до договору було застосовано пролонгацію. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині вищевказаного договору є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з урахуванням строку наданого кредиту та нарахування відсотків в межах строку дії договору. Щодо вирішення питання по судові витрати. Представник позивача просить суд стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 13000 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником ТОВ «Факторинг Партнерс» надано суду Договір № 02-07/2024 про надання правової допомоги від 02 липня 2024, укладений між позивачем та АО «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Факторинг Партнерс», прайс-лист АО «Лігал Ассістанс», затверджений рішенням Загальних зборів № 01-11/2023 від 01 листопада 2023 року,заявку на надання юридичної допомоги № 216 від 01.11. 2024 та витяг з акту № 2 про надання юридичної допомоги від 29.11.2024. Представник відповідача подав заяву про стягнення з позивача на користь відповідачки 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представником відповідачки-адвокатом Бейлик А.Б. надано суду договір про надання правничої допомоги від 24 січня 2025 року, укладений між адвокатом Бейлик Артуром Беніаміновичем та [PERSON] , додаток №1 до договору про надання правничої допомоги від 24 січня 2025 року, звіт про витрачений час на надання правничої допомоги при підготовці до розгляду та при розгляді справи №672/1374/24, рахунок-фактуру №10/07/2025 від 10.07.2025 29.11.2024. Суд при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Верховний Суд також часто підкреслював необхідність детального аналізу та вивчення документів, поданих на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, з метою уникнення випадків її присудження за дублюючі одна одну послуги, які не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків (зокрема, постанова від 12 вересня 2018 року у справі № 810/4749/15). Для включення всієї суми витрат на правову допомогу у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень статей 137, 141 ЦПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою. Як уже зазначено вище з посиланням на відповідні висновки суду касаційної інстанції, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial