Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

У листопаді 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанської сільської ради Бучанського району Київської області, [INFO] , [INFO] , та просив суд встановити, що вихованням та утриманням неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , займається її батько - [PERSON] самостійно без будь-якої участі матері [PERSON] . Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є батьком [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої є [PERSON] , з якою він перебував у фактичних відносинах. Дитина проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. [PERSON] навчається в 2-му класі гімназії № 236 м. Києва. Позивач повністю займається вихованням дитини, організовує відвідування шкільного навчального закладу, забезпечує дозвілля та відпочинок. [PERSON] має офіційне працевлаштування, що дає можливість повноцінно забезпечити потреби дитини. Має можливість самостійно надавати необхідний рівень забезпечення матеріальних потреб дитини, необхідності у примусовій формі стягнення грошового утримання зі сторони відповідача не потребує. Позивач не перебуває на обліку в психіатра та нарколога. У шлюбних відносинах не перебуває, повноцінно віддається вихованню дитини. Дитина має усі необхідні умови для розвитку та виховання. Мати дитини участі у вихованні дочки не бере. Проживає окремо, фінансову допомогу на утримання дитини не надає, притягалася до адміністративної відповідальності. Дитина бажає бути з батьком та категорично відмовляється від проживання з матір`ю, яка не приділяє їй уваги, не піклується про неї, не цікавиться її життям, про що свідчить відсутність будь-яких контактів відповідачки з дитиною. Відповідач тривалий час не працює та не має власного доходу. Проходить курс психо-соціальної допомоги, що унеможливлює здійснення догляду за дитиною. Враховуючи те, що відповідачка ухиляється від виховання дитини, дочка проживає з батьком, а також враховуючи те, що без відповідного рішення суду позивача у справі можуть призвати на військову службу, а дитину передати до служби у справах дітей та в подальшому, до дитячого будинку, що позбавить доньку опіки рідного батька та негативно вплине на її розвиток та виховання, просить позов задовольнити. Процесуальні дії Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2024 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а. с. 20-21). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження у справі. Призначено у справі підготовче судове засідання на 22 січня 2024 року (а. с. 23-24). 06 січня 2025 року до суду надійшов лист Служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанської сільської ради Бучанського району Київської області від 06 січня 2025 року № 14 про розгляд справи у відсутності представника (а. с. 33). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанської сільської ради Бучанського району Київської області, відповідно до частини 5 статті 19 СК України надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (а. с. 38-39). 13 лютого 2025 року до суду надійшла заява начальника територіального центру комплектування та соціальної підтримки [INFO] про розгляд справи без участі представника (а. с. 53). 20 лютого 2025 року у системі «Електронний суд» Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанської сільської ради Бучанського району Київської області сформувала заяву про заміну третьої особи на Службу у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації та про розгляд справи у відсутності представника (а. с. 55-57). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року клопотання Служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанської сільської ради Бучанського району Київської області про заміну третьої особи на належну задоволено. Замінено третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанської сільської ради Бучанського району Київської області на Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, відповідно до частини 5 статті 19 СК України надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між сторонами на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (а. с. 63-65). У травні 2025 року до суду надійшли пояснення Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, у яких зазначено що 25 квітня 2025 року головний спеціаліст обстежив умови проживання малолітньої [PERSON] та склав відповідний акт про те, що їй створено задовільні умови для проживання та виховання дитини, ведення домашнього господарства. Дня [PERSON] є окрема кімната, наявне спальне місце, шафа для одягу, полички для іграшок. Наявні дитячі речі: іграшки, книги, шкільне приладдя, одяг та взуття відповідного віку та статі, сезону. Дитина не відвідує гуртки та додаткові заняття з репетитором. На момент обстеження умов проживання дитина була вдома (а.с.95-98). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2024 року визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з батьком. Саме по собі встановлення факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення цих фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Враховуючи вимоги частини 4 статті 19 СК України, служба не може надати письмовий висновок щодо питання визнання самостійним виховання та утримання дитини батьком без участі матері, оскільки це не передбачено чинним законодавством (а. с. 95-98). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 травня 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, [INFO] , [INFO] , про визнання самостійним виховання та утримання дитини батьком без участі матері. Призначено справу до судового розгляду по суті на 19 червня 2025 року (а. с. 101-102). В судове засідання сторони не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Від сторони позивача та [INFO] надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Треті особи явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, будь яких клопотань не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (а. с. 8). Згідно з актом обстеження умов проживання Служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанської сільської ради Бучанського району Київської області від 19 вересня 2023 року, дитина проживає разом з батьком, умови проживання задовільні. Для дитини створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку та виховання (а. с. 9). [PERSON] , 2016 року народження, навчається в 1-А класі гімназії № 236 м. Києва на очній формі навчання, що підтверджується довідкою директора гімназії № 236 м. Києва (а. с. 10). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2024 року відкрито провадження у справі № 759/8229/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання з батьком (а. с. 11). Висновком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , затвердженим рішенням сільського голови Борщагівської сільської ради Бучанської сільської ради Бучанського району Київської області від 05 листопада 2024 року № 712, за доцільне визначено місце проживання разом з батьком [PERSON] (а. с. 12-13). [PERSON] , [INFO] , з 15 червня 2024 року до сьогодні проходить курс психо-соціальної допомоги у Громадській спілці «Міжнародна антинаркотична асоціація», що підтверджується довідкою Громадської спілки «Міжнародна антинаркотична асоціація» від 11 липня 2024 року № 42/155 (а. с. 17). [PERSON] з 17 жовтня 2024 року працює в Приватному підприємстві «Техно лит» (а. с. 18). Вирішуючи справу суд має визначити вид спірних правовідносин між сторонами, обрати норму права, що їх регулює та правильно застосувати її. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Пунктом 2 частини 1 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведеними у цій заяві обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із положеннями статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, однак Верховний Суд вбачає можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого є у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Таким чином для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: не перебування у шлюбі; виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. В обґрунтування мети встановлення факту самостійного виховання дитини, позивач зазначає, що це є необхідним для захисту та реалізації законних прав та інтересів його дочки та прав позивача як батька та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб а також вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини і, при необхідності, отримання відстрочки від мобілізації. Системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що положення пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» який передбачає, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому, до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. Доказами, відповідно до статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч. ч. 1,6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дослідивши надані докази в їх сукупності дійшов до переконання, що неповнолітня [PERSON] проживає з батьком. У примусовому порядку аліменти на утримання дитини батьком не стягувались. Жодних безумовних доказів, що мати приймає участь у вихованні, спілкуванні, утриманні дитини суду не надано. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає доведеним в ході судового розгляду факт самостійного виховання позивачем дочки [PERSON] , [INFO] , а отже позовна заява підлягає задоволенню. Оскільки позивач не просив відшкодування судових витрат понесених ним по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України не вирішувалося. На підставі викладеного та

Outcome: approved