Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

У травні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 09 грудня 2019 року між [PERSON] та акціонерним товариством «РВС БАНК» було підписано Заяву-Договір №0046104 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції акціонерного товариства «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Як вбачається з Заяви-Договору №0046104 від 09 грудня 2019 року, відповідач, підписанням Заяви-Договору про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції акціонерного товариства «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб акцептував укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на Сайті Банку і беззастережно приєднався до умов Договору. З умовами Договору ознайомлений та зобов`язався самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до Договору. За умовами Заяви, відповідачеві було надано споживний кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 20202,02 гривень, строк дії кредиту 12 місяців, процентна ставка, % річних - 18, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 1% від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 5% від суми наданого Кредиту. В день підписання Заяви-Договору №0046104 від 09 грудня 2019 року, відповідач отримав платіжну картку, яка відкрита згідно умов Заяви-Договору (п. 11 Заяви-Договору №0046104 від 09 грудня 2019 року). Грошові кошти у сумі 20 202,02 гривень були зараховані АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «РВС БАНК» 09 грудня 2019 року на картковий рахунок Клієнта, що підтверджується Випискою по особовому рахунку та меморіальним ордером, копії яких додаються. 28 квітня 2020 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №28/10/2020-1. Відповідно до п.п.1.1 п.1 Договору відступлення права вимоги Первісний Кредитор у порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає, а Новий кредитор приймає(набуває) права вимоги Первісного Кредитора та Кредитними Договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС БЮАНК» та боржниками. Як вбачається з Додатку №1 до Договору про відступлення права вимоги , АТ РВС «БАНК» відступило ТОВ ФК «Паріс» право вимоги до відповідача за заявою-Договором №0046104 від 09 грудня 2019 року на загальну суму 26166,45 гривень, з яких заборгованість за тілом кредиту\~20202,02 гривень, заборгованість за процентами 1424,03 гривень, заборгованість за комісією 4040,40 гривень, заборгованість за штрафними санкціями (пеня) 500 грн. Вказують, що на дату звернення до суду відповідач грошові кошти отримані в кредит не повернув, проценти за користування кредитними коштами та інші платежі передбачені умовам Договору не сплатив. У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання в сумі 26166,65\~гривень, ТОВ «ФК «ПАРІС» відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року нараховано: - 1433,05 гривень 3% річних за користування грошовими коштами за період 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року. - 4479,66 гривень інфляційних втрат за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022\~року. Враховуючи вищевикладене, просили стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 32079, 36 грн., що складається з: 20202,02 грн. заборгованості за тілом кредиту, 1424,03 грн. заборгованість за процентами, 4040,40 грн. заборгованість за комісією, 500 грн. заборгованість за штрафними санкціями (пеня), 1433,05\~грн. 3% річних за користування грошовими коштами за період 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року, 4479,66 гривень інфляційних втрат за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022\~року. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 червня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вказаною позовною заявою в порядку спрощеного позовного провадження. 24 червня 2024 року представник відповідача подала відзив на позовну заяву, у якому просила у задоволенні позову відмовити з підстав його недоведеності. Так, вказувала на порушення норм ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» щодо ненадання банком первинних банківських документів, які могли б вказувати на наявність кредитних зобов`язань та заборгованості за ними. Звертає увагу на порушення норм ЗУ «Про споживче кредитування», за яким банк позбавлений права включати до умов споживчих кредитних договорів плату за обслуговування кредиту, оскільки така послуга повинна надаватися банком безоплатно. З огляду на це нарахування комісії за договором є безпідставним. Крім того, посилалась на необхідність застосування до спірних відносин позовної давності до місячних платежів, строк виконання яких настав у кінці 2022 року. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2024 року витребувано у ТОВ «ФК «Паріс» відомості про рух коштів по рахунку відкритому за заявою-договором №0046104 від 09 грудня 2019 року укладеному між АТ «РВС БАНК» та [PERSON] за період 09 грудня 2019 року по день надання відомостей. 26 серпня 2024 року на адресу Заводського районного суду м. Миколаєва надійшли відомості про рух коштів. Учасник справи про розгляд справи повідомленні належним чином, проте у судове засідання не з`явились. Про розгляд справи 24 липня 2025 року представник позивача та представник відповідача повідомлення за допомого системи електронний суд, що підтверджується довідками про доставку електронного листа. Представник позивача у позовній заяві вказав, що просить суд справу розглянути без його участі. Представник відповідачки неодноразово вказувала про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 1\~ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. За таких обставин, з урахуванням заяви позивача про розгляд справи за його відсутності, наявності відзиву представника відповідача та повідомлення представника відповідача про розгляд справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів У відповідності до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності та кожний доказ окремо, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 09 грудня 2019 року між [PERSON] та АТ «РВС БАНК» було підписано Заяву-Договір №0046104 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Як вбачається з Заяви-Договору №0046104 від 09 грудня 2019 року, відповідач, підписанням Заяви-Договору про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб акцептував укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на Сайті Банку і беззастережно приєднався до умов Договору. З умовами Договору ознайомлений та зобов`язався самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до Договору. За умовами Заяви відповідачеві було надано споживний кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок грошових коштів у сумі 20202,02 гривень, строк дії кредиту 12 місяців, процентна ставка, % річних - 18, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 1% від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 5% від суми наданого Кредиту. Згідно меморіального ордеру № 4994 та № 4995 від 09 грудня 2019 року [PERSON] було перераховано АТ «РВС БАНК» - кредитні кошти в сумі 20 000 гривень та 202,02 грн дисконту при видачі кредиту згідно кредитного договору №0046104 від 09 грудня 2019 року. 28 квітня 2020 року між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» було укладено договір про відступлення права вимоги №28/10/2020-1. Відповідно до п.п.1.1 п.1 Договору відступлення права вимоги Первісний Кредитор у порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає, а Новий кредитор приймає(набуває) права вимоги Первісного Кредитора та Кредитними Договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС БЮАНК» та боржниками. Як вбачається з Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги, АТ «РВС БАНК» відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до Відповідача (позиція №519) за Заявою-Договором № 0046104 від 09 грудня 2019 року. Згідно розрахунку наданого позивачем, заборгованість відповідача становить 32079,36\~грн., що складається з: 20202,02 грн. заборгованості за тілом кредиту, 1424,03 грн. заборгованість за процентами, 4040,40 грн. заборгованість за комісією, 500 грн. заборгованість за штрафними санкціями (пеня), 1433,05\~грн. 3% річних за користування грошовими коштами за період 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022 року, 4479,66 гривень інфляційних втрат за період з 28 квітня 2020 року по 23 лютого 2022\~року. З метою досудового врегулювання спору ТОВ «ФК Паріс» було направлено на ім`я відповідача [PERSON] вимогу №519 від 04 травня 2020 року про усунення порушення кредитних зобов`язань. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одним із видів договорів, є договір приєднання, яким відповідно до ч.1\~ст.634 ЦК України\~є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як передбачено\~ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Згідно норм викладених в\~ст.644 ЦК України, якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу. Згідно\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.\~525,\~526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1\~ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1\~ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 1\~ст.1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 ЦК України. За нормою п.1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до\~ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1\~ст. 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Отже, ТОВ «ФК «Паріс» набувши статусу нового кредитора, отримало право пред`явлення вимоги до відповідача [PERSON] щодо погашення наявної у нього заборгованості, що повністю узгоджується з положеннями\~ст. 514 ЦК України. У відповідності до ч.1\~ст. 527 ЦК України\~боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з\~ст. 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно дост.77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач не надав альтернативного розрахунку заборгованості за договором. Крім того під, час розгляду справи, представник відповідача хоча і вказував про часткову сплату заборгованості, проте доказів на підтвердження вказаного суду не надано. Не вбачається часткової сплати відповідачем заборгованості і з наданого до суду розрахунку та виписок по спірному кредитному договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, позов підлягає задоволенню оскільки в цій частині позовні вимоги підтверджуються наявними у справі матеріалами та жодних доказів на їх спростування стороною відповідача не надано. Щодо стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № 0046104 від 09 грудня 2019 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема, інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22). Наведені висновки підтримані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), а саме зазначено, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». За таких обставин положення Заяви-Договору № 0046104 від 09 грудня 2019 року щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними відповідно до частин 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Разом з тим, нікчемність окремого положення договору не тягне за собою недійсність всього договору. Позивачем не надано суду належних доказів, що містять перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надавалися [PERSON] та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за комісією задоволенню не підлягає. Також, суд вважає, що не підлягає стягненню і заборгованість за штрафними санкціями (пенею) у розмірі 500 грн. оскільки такі умовами договору не передбачені, жодного розрахунку щодо нарахування пені суду не надано. За такого, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 21626,05 грн. заборгованості за кредитним договором, з яких заборгованість за тілом кредиту\~20202,02 грн., заборгованість за процентами 1424,03 грн. Крім того, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача за заявою-договором №0046104 від 09 грудня 2019 року 3 % річних та інфляційні втрати за період з 28 квітня 2020\~року по 23 лютого 2022 року. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 вказано, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивач здійснив неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Враховуючи вказане вище, суд вважає за необхідне визначити суму заборгованості яка підлягає стягненню з відповідача. Так, згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами\~статті 599ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~статті 625ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц, №646/14523/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №535/757/17, від 15 листопада 2023 року у справі №711/4585/22. Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. У позовній заяві позивач зазначив період нарахування 3 % річних та інфляційні втрати з 28 квітня 2020\~року по 23 лютого 2022 року, тому суд перерахунок здійсню саме в межах вказаного позивачем періоду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц вказано, що у частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3\~% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Розрахунок трьох процентів річних від простроченого грошового зобов`язання здійснюється за наступною формулою: Сума х (3 %/100%) х (Період/Рік). Сума боргу 21626,05 грн. х 3 % : 365 дн. х 667 дн. Таким чином, загальна сума 3 % річних за вказаний період становить 1185,58 грн. Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за такою формулою: Інфляційні нарахування = (сума боргу) х (індекс інфляції) / 100% - (сума боргу), де: (сума боргу) - сума простроченого боргу; (індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період. 21626,05 грн. х 1.17119713 - 21626,05 грн. = 3702,31 грн. Таким чином, розмір заборгованості, які підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 26513,94 грн., яка включає в себе заборгованість за тілом кредиту\~20202,02 грн., заборгованість за процентами 1424,03 грн., 3% річних 1185,58 грн., 3702,31 грн. інфляційних втрат. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Крім того, частинами 1, 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Разом з тим, законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-ІХ від 30.03.2020 року, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки продовжуються на строк дії такого карантину. А тому, саме з цієї дати (02.04.2020) строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 р. на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Таким чином, карантин на території України було встановлено безперервно по 30.06.2023 року. Разом з цим, відповідно Закону України № 2120-IX від 15.03.2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХв Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який неодноразово було продовжено та який діє дотепер. Також суд зазначає, що з 17 березня 2022 року набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до укладеного між [PERSON] та АТ «РВС БАНК» договору від 09 грудня 2019 №0046104 визначено строк дії кредиту 12 місяців, тобто до 09 грудня 2020 року. А тому, у суду відсутні підстави для висновку, що ТОВ «ФК «Паріс» пропущений строк позовної давності. Щодо розподілу судових витрат. Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з цим позовом позивач просив стягнути на свою користь 32079,36 грн. та сплатив 2422,40 грн. Суд позовні вимоги задовольнив частково та стягнув на користь позивача 26513,94 грн. Тобто позовні вимоги задоволено на 82,65% (26513,94/32079,36 х 100). Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2002,11 грн. (2422,40 грн. х 82,65%).

Outcome: partial