Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] (далі по тексту - Позивач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - Позивач-2, [PERSON] ) звернулися до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - Відповідач-2, [PERSON] ), в якому просили суд визнати недійсними: -свідоцтво про право власності [PERSON] на частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу - нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., зареєстроване в реєстрі за № 2-901; -свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І, запис у реєстрі № 2-903, [PERSON] , [INFO] , в частині успадкування нею після смерті [PERSON] 1/4 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; -свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І, запис у реєстрі № 2-905, [PERSON] , [INFO] , в частині успадкування нею після смерті [PERSON] 1/4 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) право власності на 40/100 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3008392980000; -визнати за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) право власності на 20/100 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3008392980000. В обґрунтування позовних вимог вказували, що 10 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про сумісну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов`язувалися сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети-будівництво та експлуатація торгового павільйону за адресою: мікрорайон «Осокорки Північні», перехрестя вулиць Гмирі і Григоренка. В подальшому, на підтвердження довготривалої співпраці 25 червня 2006 року сторони уклали ще один Договір про спільну діяльність з аналогічним предметом договору. 17 жовтня 2008 між ФОП [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено договір про спільну діяльність. Відповідно до умов вищевказаного Договору (п.п.1.1.1.), сторони домовилися про організацію спільної діяльності щодо будівництва магазину для продажу товарів на перетину просп. П. Григоренка та [ADDRESS] . При цьому, частки сторін були розподілені наступним чином: ФОП [PERSON] - 40%, ФОП [PERSON] - 40%, ФОП [PERSON] - 20%. Згідно з п. 8.1. Договору, майно, створене сторонами внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність. В процесі спільної діяльності сторонами Договору у 2010 році було побудовано та набуто у спільну власність «Нежитловий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів», площею 74.8 кв.м. та набуто у спільну власність земельну ділянку площею 0,0159 га, кадастровий номер: 8000000000:90:001:005, розташовану за адресою: [ADDRESS] для експлуатації та обслуговування магазину для продажу продовольчих товарів. На реалізацію спільної діяльності, згідно умов Договору [PERSON] неодноразово брав грошові кошти у чоловіка позивача - [PERSON] та безпосередньо у [PERSON] . В подальшому, фінансуванням будівництва займався [PERSON] . За умовами п.6.3. та п.6.4. Договору та зі згоди інших учасників спільної діяльності, [PERSON] зареєстрував на своє ім 'я право власності на вищевказаний нежитловий будинок та земельну ділянку. У 2023 році [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняла дружина [PERSON] та дочка [PERSON] , на ім`я яких були видані свідоцтва про право на спадщину за законом та дружині було видано свідоцтво про право власності на частку прав спільної сумісної власності на спірне майно. Водночас за нормами цивільного законодавства спірне майно належить до об`єктів права спільної власності, а відтак видані свідоцтва порушують право власності позивачів та є незаконними. Ухвалою суду від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Заперечуючи проти позову представник відповідачів - адвокат Возний М.В., просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість. Пояснив, що на початку 2002 року [PERSON] звернувся до Київської міської державної адміністрації із заявою про видачу дозволу на розміщення торгівельного павільйону на розі [ADDRESS] . В листопаді 2002 року будівництво об`єкту було погоджено Головним управлінням містобудування та архітектури КМДА. Рішенням Київської міської ради № 59/1269 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» від 12 лютого 2004 року затверджено проект відведення земельної ділянки суб`єкту підприємницької діяльності-фізичній особи [PERSON] для будівництва, експлуатації та обслуговування магазину для продажу продовольчих товарів на перетині [ADDRESS] та прийнято рішення про передачу в довгострокову оренду на 10 років земельної ділянки за вищевказаною адресою. До початку 2008 року відбувалося оформлення необхідної документації. ФОП [PERSON] самостійно здійснено всі необхідні платежі, пов`язані з компенсаціями та дозвільними документами. До кінця серпня 2008 року всі роботи були закінчені та надані документи для оформлення права власності на нежитловий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів, розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі наказу Головного управління комунальної власності міста Києва від 31 грудня 2010 року № 1172-к видано Свідоцтво про право власності. Зазначає про те, що всі дозволи, проплати та будівництво нежитлового будинку було здійснено ще до укладення Договору про спільну діяльність, а тому у [PERSON] не було необхідності в організації спільної діяльності з метою будівництва магазину для продажу товарів на перетині [ADDRESS] . Зазначає, що [PERSON] , як дружині нічого не було відомо про укладення будь-яких договорів з позивачами. [PERSON] побудував спірну будівлю самостійно, а тому і зареєстрував право власності на себе. В судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та просили суд позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та представник відповідачів проти задоволення позову заперечували з підстав, викладених у відзиві. Звернулися до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Представник відповідачів зазначив, що перебіг строку позовної давності у цьому спорі необхідно обчислювати з дня реєстрації права власності спадкодавця на спірне майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відбулося 08 лютого 2011 року. Позивачам на протязі 13 років ніхто не заважав визначити частки та зареєструвати право власності на спірну нежитлову будівлю, тому позивачами пропущено строк позовної давності без поважних причин. Вислухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 10 лютого 1998 року між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] (в подальшому, [PERSON] ) було укладено Договір про сумісну діяльність, відповідно до умов якого сторони зобов`язуються діяти для досягнення спільної господарської мети, як - то будівництво та експлуатація торгового павільйону за адресою: мікрорайон «Осокорки Північні», перехрестя вулиць Гмирі і Григоренка. Пунктом 2.3 Договору сторони визначили, що роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю в рівній мірі. Згідно пункту 2.4 Договору майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності є їх спільною власністю. Пунктом 2.5 Договору сторони передбачили, що одна із сторін договору не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди іншої сторони договору. 25 червня 2006 року між суб`єктом підприємницької діяльності - [PERSON] та суб`єктом підприємницької діяльності - [PERSON] укладено Договір про спільну діяльність, відповідно до умов якого сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності, а саме: будівництва магазину для продажу продовольчих товарів на перетині [ADDRESS] та продажу продовольчих товарів у вказаному магазині після завершення його будівництва та здачі в експлуатацію; для досягнення комерційних цілей щодо отримання прибутку та ведення господарських операцій. Сторони зобов`язуються діяти спільно шляхом об`єднання майна, грошових коштів і зусиль і (або) шляхом користування в спільній продукції раніше створених Сторонами програмних засобів, баз даних і технологій, що являються інтелектуальною і майновою власністю Сторін. Сторони погодили порядок ведення спільних справ, а саме: одна із Сторін, за взаємною згодою виконує всі необхідні юридичні дії і акти для досягнення поставленої за договором цілі, зокрема реєструє цей Договір в податковому органі, відкриває окремий поточний рахунок в банку, через який здійснює всі фінансові операції по спільній діяльності; веде окремий податковий та бухгалтерський облік спільної діяльності, представляє спільні інтереси Сторін по спільній діяльності перед третіми особами. Інша Сторона має право здійснювати контроль над діяльністю Сторони, на яку покладено певні обов`язки, у рамках цього Договору, шляхом перевірки бухгалтерських та інших документів. Згідно умов Договору внески Сторін в межах даного договору є рівними частками (по ) та за письмовою згодою Сторін можуть бути як грошовими так і майновими. Майно, створене або набуте Сторонами внаслідок спільної діяльності складає їх спільну власність. 17 жовтня 2008 між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (Сторона-1), Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (Сторона-2) та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] (Сторона-3) укладено Договір про спільну діяльність, який посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Селіверстовим В.О., зареєстровано в реєстрі за № 8227. Згідно пункту 1.1. Договору Сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері підприємницької діяльності для досягнення наступних господарських та комерційних цілей: будівництва магазину для продажу товарів на перетину [ADDRESS] та [ADDRESS] ; продажу продовольчих товарів у вказаному магазині після завершення його будівництва та здачі в експлуатацію; досягнення цілей щодо отримання прибутку та ведення господарських операцій. Відповідно до пункту 3 Договору зобов`язаннями ФОП [PERSON] серед іншого є: ведення документації та здійснення всіх необхідних дій, пов`язаних з будівництвом магазину та введенням його в експлуатацію; надавати фінансові звіти про використання грошових коштів. Відповідно до пунктів 4,5 Договору зобов`язаннями ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] є перераховувати ФОП [PERSON] грошові внески шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок, або внесення готівкою (з отриманням розписки); у разі потреби здійснювати додаткові внески у спільну діяльність шляхом перерахування грошей на розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] або шляхом оплати витрат по спільні діяльності, відповідно до калькуляції робіт, наданої ФОП [PERSON] . Відповідно до пункту 6 Договору Сторони визначили, що керівництво спільною діяльністю за Договором, а також ведення спільних справ доручається ФОП [PERSON] . Усі фінансові операції по спільній діяльності здійснюються через розрахунковий рахунок ФОП [PERSON] . Згідно пункту 7 Договору внесок Сторони-1 - особиста трудова участь. Частка Сторони-1 складає 40%; внесок Сторони-2 - грошові кошти, надані Стороні-1 в період дії цього Договору, а також Договору 25 червня 2006 року на цілі спільної діяльності. Частка Сторони-2 складає 40 %. Внесок Сторони-3- грошові кошти, надані Стороні-1 в період дії цього Договору на цілі спільної діяльності. Частка Сторони-3 складає 20%. Згідно пункту 8.1. Договору, грошові й майнові внески Сторін включаючи результати інтелектуальної діяльності, а також майно, набуте Сторонами внаслідок спільної діяльності, складає їх спільну власність. Фактичний розподіл прибутку здійснюється шляхом перерахування відповідної частки прибутку Стороні-2 та Стороні-3 і утримання відповідної частки прибутку Стороною-1 або розподілом спільної продукції порядку, визначеному Сторонами. Згідно пункту 15.3 Договору цей правочин вчинено без витребування згоди дружини [PERSON] та [PERSON] , оскільки на момент укладення цього договору вони не проживають однією сім`єю з жінкою та ні з ким не ведуть спільного господарства, згідно з поданою заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Селіверстова В.О. Свідоцтвом про право власності від 31 грудня 2010 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) посвідчено, що нежилий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів, площею 74,80кв.м., який розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно Витягу про державну реєстрацію речових прав право власності на нежилий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів, площею 74,80 кв.м., який розташований в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . 08 лютого 2011 року. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області 06 березня 2023 року. З матеріалів справи вбачається, що після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулись його дружина [PERSON] та його донька [PERSON] , які прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину. Так, згідно зі свідоцтвом про право власності від 19 вересня 2024 року за реєстровим № 2-901, виданого Державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, що [PERSON] є тим з подружжя, яка пережила чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , їй належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям під час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке посвідчується цим свідоцтвом, складається з: нежилого будинку-магазину продовольчих товарів, який розташований по [ADDRESS] . 19 вересня 2024 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 2-903 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на частку нежилого будинку-магазину продовольчих товарів, який розташований по [ADDRESS] . 19 вересня 2024 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за реєстровим № 2-905 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на частку нежилого будинку-магазину продовольчих товарів, який розташований по [ADDRESS] . За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 08 жовтня 2024 року нежилий будинок-магазин продовольчих товарів, який розташований по [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] та частки, за [PERSON] частки. У статтях 15, 16 ЦК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частина 2 статті 16 ЦК України визначає основні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права, та визнання правочину недійсним, який застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до його укладення. Станом на час укладення 10 лютого 1998 року між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] договору про спільну діяльність діяв ЦК УРСР, глава 38 якого регулювала поняття сумісної діяльності. Так, згідно зі ст. 430 ЦК УРСР (у редакції, чинній станом на час укладення зазначеного договору від 10 лютого 1998 року) за договором про сумісну діяльність сторони зобов`язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети, як-то: будівництво і експлуатація міжколгоспного або державно-колгоспного підприємства або установи (що не передаються в оперативне управління організації, яка є юридичною особою), будування водогосподарських споруд і пристроїв, будівництво шляхів, спортивних споруд, шкіл, родильних будинків, жилих будинків і т. ін. Громадяни можуть укладати договір про сумісну діяльність лише для задоволення своїх особистих побутових потреб. Стаття 432 ЦК УРСР на той час передбачала, що для досягнення мети, зазначеної у ст. 430 цього Кодексу, учасники договору про сумісну діяльність роблять внески грошима чи іншим майном або трудовою участю. Грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 1130 ЦК України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Згідно зі ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Разом з тим, у статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У цьому контексті суд зазначає, що стороною відповідача [PERSON] не було надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів визнання укладених [PERSON] договорів про сумісну (спільну) діяльність від 10 лютого 1998 року, 25 червня 2006 року, 17 жовтня 2008 року недійсними, розірваними. Крім того, правомірність означених договорів не була оспорена і під час розгляду даної справи, зокрема відповідачі із зустрічними вимогами з урахуванням їх відповідної позиції до позивачів щодо недійсності укладених раніше правочинів про спільну діяльність не зверталися, а відтак суд приходить до висновку про їх правомірність та визнання такими, що підтверджують виникнення між сторонами відносин спільної діяльності, направленої на досягнення спільної мети - будівництво і експлуатацію торгового павільйону за адресою: мікрорайон «Осокорки Північні», перехрестя вулиці Бориса Гмирі і Петра Григоренка з 10 лютого 1998 року та добросовісне виконання їх сторонами до смерті [PERSON] в 2021 році. Аргументи відповідача [PERSON] про те, що її покійний чоловік [PERSON] самостійно займався підприємницькою діяльністю з будівництва павільйону на перетину [ADDRESS] , а тому у нього не було необхідності у організації спільної діяльності разом із [PERSON] суд вважає безпідставними, оскільки в цьому спорі відповідачі не спростували, що спільна діяльність між сторонами розпочалася з 10 лютого 1998 року, що вбачається з Договору про сумісну діяльність від 10 лютого 1998 року, показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та розписками [PERSON] про отримання грошових коштів на павільйон. Одним з основних конституційних прав людини є право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (стаття 41 Конституції України), яке знайшло своє закріплення у ЦК України. За приписами частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі статтею 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частина 3 статті 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження також і у Сімейному кодексі України (далі - СК України). Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 статті 61 цього Кодексу визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За приписами статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 цього Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Норма частини 1 статті 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 СК України. Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 цієї норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналіз наведених норм цивільного і сімейного законодавства та положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), дає підстави для висновку, що у разі придбання майна у період зареєстрованого шлюбу спільність майна презюмується, а тягар доказування відсутності спільного майна покладається на сторону, яка це оспорює. За положеннями сімейного законодавства окреме проживання чоловіка та дружини в період набуття майна автоматично не змінює його статус об`єкта права спільної сумісної власності, а лише надає суду право визнати таке майно особистою приватною власністю одного з подружжя (частина 6 статті 57 СК України). Отже, визнання майна, набутого подружжям за час їхнього окремого проживання, особистою приватною власністю одного з подружжя законодавець відніс до дискреційних повноважень суду, межі застосування яких визначаються оцінкою фактичних обставин справи, встановлених на підставі наданих сторонами доказів, та повинні ґрунтуватися на приписах правових норм, в даному випадку положень сімейного законодавства, які регулюють майнові відносини подружжя. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] (чоловік [PERSON] ) повідомив, що познайомився з [PERSON] в 1992 році. Я працював столяром на Білецькому деревообробному комбінаті, а [PERSON] був військовим. Через деякий час вирішили разом займатися бізнесом, але на той час грошей у нас не було. А я в 1993 році отримав від заводу квартиру і ми вирішили продати її, а кошти внести в оформлення документів - земельної ділянки для будівництва магазину. Квартиру продали в 1996 році за 11 000 доларів США, а в 1997 році [PERSON] почав займатися оформленням документів. Ми домовилися, що я буду давати гроші, а він - оформлювати документи. Я давав йому гроші, а він - розписки про їх отримання. В 1998 році ми уклали договір про спільну діяльність, в якому передбачили порядок ведення справ. Йшов час, в 2004 році нам дали земельну ділянку в оренду на 10 років, потім стало питання робити дозвільні документи під будівництво. В 2006 році ми отримали дозвіл на будівництво і в цей час гроші закінчилися, не було коштів будувати. Думали де взяти гроші і запропонували сину [PERSON] , який на той час займався бізнесом. [PERSON] поставив умову, якщо він фінансує, тоді вони укладають договір про спільну діяльність з визначенням часток. Нотаріус, який посвідчував договір про спільну діяльність запитав чи проживає [PERSON] з дружиною, він сказав - ні, так як на той час вони не проживали разом. Потім стало питання будівництва, [PERSON] закуповував матеріали, робив доставку, а я займався будівництвом. В кінці 2008 року ми залили фундамент. За ці роботи розраховувався [PERSON] , а потім зводили каркас із мелалоконструкцій. Роботи велися в літній період коли я був у відпустці. Ліда готувала їжу. Після каркасу треба було робити кришу, але фірма нарахувала великі гроші і ми вирішили зробити самі. Я домовився зі знайомим, ми робили покрівлю, потім облицювали будівлю вагонкою. Розраховувався за цю роботу [PERSON] , а [PERSON] продовжував далі займатися дозволами - на водовідведення, каналізацію. Внутрішніми роботами займався [PERSON] , встановили столярку, натяжні стелі. Насьогодні маємо орендарів з 11 річним стажем. Додав, що між нами був пункт договору, що ніхто не має право змінювати договір, тільки за згодою всіх учасників. Все між нами було добре. Ніхто не думав, що [PERSON] може померти. [PERSON] ніколи не бачив, перший раз побачив в магазині в минулому році. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що з 1994 року проживала з [PERSON] у цивільному шлюбі. Чоловік познайомив мене з [PERSON] та сказав, що вони хочуть займатися бізнесом. Коштів ні у нас, ні у [PERSON] не було і тоді ми вирішили продати квартиру чоловіка, а кошти внести для оформлення документів та будівництва. В 1996 році ми продали квартиру, а в 1997 році [PERSON] , зареєструвався як фізична особа-підприємець. Ми з чоловіком давали йому кошти, а він на підтвердження їх отримання надавав розписки. У 1998 році ми підписали з [PERSON] договір про спільну діяльність. Отримання документів потребувала багато часу, йшли роки. В 2004 році ми отримали договір про оренду землі і почали сплачувати за землю щоквартально, чекали дозвіл на будівництво. В 2004 році отримали дозвіл на будівництво, тепер стояло питання будівництва магазину. В 2006 році уклали другий договір про спільну діяльність. В 2008 році отримали дозвіл на будівництво магазину, але гроші закінчилися. Вирішили запропонувати сину, який займався підприємницькою діяльністю. Я як мати його вмовила. 17.10.2008 ми утрьох підписали договір про спільну діяльність, в якому передбачили частки: 40%-40%-20%. За весь час спільної роботи ми видали [PERSON] 7 125 доларів США, у 2008 році він також взяв у мене 1 250 грн. Частки не переоформлювали, оскільки жили ми між собою мирно. Свідок [PERSON] повідомив, що у батька був друг [PERSON] , з яким він вирішив зайнятися бізнесом. Вони дізналися, що на Позняках є місце, але грошей не було, тоді тато продав квартиру. В 2004 уклали договір оренди землі, але документи робили дуже довго. В 2006 почали будівництво. Так як грошей не вистачало звернулися до мене закінчити будівництво. Я погодився, але ми утрьох підписали договір про спільну діяльність. З 2008 року я займався магазином, після побудови будівлі, виконував фасадні роботи. Це тривало десь два роки. Договір цей не продовжували, тому що я планував реконструкцію будівлі і далі будувати магазин, але почалася війна, а в 2023 році [PERSON] помер. З матеріалів справи вбачається, що дозвіл на замовлення проекту документації на розміщення павільйону зі збірно-розбірних металевих конструкцій на куті [ADDRESS] , Архітектурно-планувальне завдання на тимчасове розміщення торговельного павільйону було надано приватному підприємцю [PERSON] в 1997 році. Договір оренди земельної ділянки між Київською міською радою та суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] , що розташована на перетині [ADDRESS] для будівництва, експлуатації та обслуговування магазину для продажу продовольчих товарів укладено 12 серпня 2004 року. 31 грудня 2010 року [PERSON] , видане свідоцтво про право власності на нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів, що розташований в [ADDRESS] . Пунктом 15.3 Договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року зазначено, цей договір вчинено без витребування згоди дружини [PERSON] та [PERSON] , оскільки на момент укладення цього договору вони не проживають однією особою з жінкою та ні з ким не ведуть спільного господарства, згідно з поданою заявою, яка зберігається у справах приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Селіверстова В.О. Жодних доказів про те, що майно було створене за рахунок належних подружжю коштів, стороною відповідача не надано, тому нерухоме майно, яке будувалося на орендованій [PERSON] як підприємцем земельній ділянці, з метою подальшого використання його в підприємницькій діяльності та одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Суд приймає до уваги, що умовами укладених договорів про спільну діяльність сторонами визначено прядок ведення спільних справ, внески сторін, що становить спільне майно та порядок розподілу результатів спільної праці, зокрема, у Договорі про спільну діяльність від 17 жовтня 2008 року сторони визначили, що частка [PERSON] складає 40 % . Вказані обставини відповідачем не спростовані, жодних належних та допустимих доказів на спростування належності спірного [PERSON] майна на праві особистої приватної власності суду не надано, а відтак суд визнає спірне майно об`єктом особистої приватної власності [PERSON] в розмірі 40 %. Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише визнанням державою вже набутого особою права, а відтак та обставина, що реєстрація права власності на спірне майно була здійснена за спадкодавцем (100%) не має жодного правового значення для вирішення цього спору. За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частина 1 статті 1226 цього Кодексу визначає, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців посвідчується свідоцтвом про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України, стаття 66 Закону України «Про нотаріат»), отримання якого є правом спадкоємця, водночас норма частини 1 статті 1297 ЦК України зобов`язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого нерухомого майна. Порядок та підстави видачі нотаріусом свідоцтва про право власності на частку у спільному майні чоловіку або дружині спадкодавця регламентований Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 292/20595 (далі - Порядок). На момент видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину діяла норма статті 71 Закону України «Про нотаріат» в редакції Закону № 614-VI від 01.10.2008, яка визначала, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. За положеннями підпункту 4.21. пункту 4 Глави 10 Порядку при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись його дружина [PERSON] та його донька [PERSON] , які прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право на спадщину. Крім того, [PERSON] як те з подружжя, яке пережило чоловіка, [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям під час шлюбу, проте в судовому засіданні достеменно встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належало 40 % від усього майна, набутого під час спільної діяльності і ці 40% є його особистою приватною власністю. Жодних належних та допустимих доказів протилежного, зокрема, що відповідач [PERSON] з 2010 року по час подання позову користувалася спірним майном, мала до нього доступ або приймала участь в його набутті та утриманні суду не надано. Із наданих та досліджених судом доказів встановлено, що належне померлому [PERSON] спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки такі відомості спростовуються наявними у справі доказами. Вищезазначені обставини щодо правового режиму майна не були враховані нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І.при видачі 19 вересня 2024 року [PERSON] , як пережившій дружині, свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя № 2-901. Відтак суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним свідоцтва про право власності [PERSON] на частку у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу - нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] , видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., зареєстроване в реєстрі за № 2-901. Разом з тим, частка [PERSON] , а саме 40% у справі спільної власності на нежилий будинок-магазин для продажу продовольчих товарів підлягає спадкуванню [PERSON] та [PERSON] як спадкоємцями першої черги. За положеннями частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виходячи з аналізу правової природи процедури оформлення права на спадщину, завершенням якої є видача свідоцтва про право на спадщину - процесуального нотаріального акта, отримання якого спадкоємцем породжує у нього виникнення права власності на успадковане майно, наявні підстави вважати, що видача нотаріусом спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину є правочином, який може бути визнаний недійсним за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема, на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону. Спеціальною нормою, яка визначає підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, є стаття 1301 ЦК України, відповідно до якої свідоцтво про право на спадщину визначається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, які воно видане, не мала право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. За обставинами справи установлено, що в результаті видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину 40 % (2/5 частини) спірного майна вибули із власності позивача [PERSON] та 20% (1/5 частина) з власності позивача [PERSON] , які набули право на це майно в силу укладеного між ними Договору про спільну діяльність, а відтак порушене право власності позивачів підлягає судовому захисту. Включення до свідоцтв про право на спадщину майна, що належить позивачам [PERSON] та [PERSON] та установлений цивільним законом виключно судовий порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину робить неможливим отримання ними свідоцтв про право власності на частку у спільному майні, а тому єдиним можливим і ефективним способом захисту порушеного права позивачів є визнання оспорюваних свідоцтв про право на спадщину частково недійсними та визнання права власності на належну їм частку у спільному майні. Разом з тим, заявляючи позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих 19 вересня 2024 року [PERSON] та [PERSON] державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І. позивачі не врахували, що визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом у цілому порушуватиме права спадкоємців [PERSON] та [PERSON] на право спадкування належної спадкодавцю частки у спільному майні, яку вони успадкували за законом після смерті [PERSON] . З урахуванням доведеності прав позивачів та рівності часток спадкоємців у спадщині, суд дійшов висновку, що за позивачем [PERSON] слід визнати право власності на 2/5 (40%) частки, а за [PERSON] - 1/5 (20%) частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів. Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І, запис у реєстрі № 2-903, [PERSON] , [INFO] , в частині успадкування нею після смерті [PERSON] 1/20 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 19 вересня 2024 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І, запис у реєстрі № 2-905, [PERSON] в частині успадкування нею після смерті [PERSON] 1/20 частки нежилого будинку - магазину для продажу продовольчих товарів. Вирішуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. За приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. Початок перебігу позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними. Початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Відсутність дій щодо розподілу спільного майна, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з учасників на набуте у період спільної діяльності майно не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Відповідачі вважають, що початковим моментом перебігу позовної давності у цьому спорі є дата реєстрації права власності на спірне майно за спадкодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (2011 рік), проте обставин, які б свідчили про заперечення спадкодавцем права позивачів на набуте під час спільної діяльності майно, з 2011 року по день смерті [PERSON] судом не встановлено. Посилання відповідачів на те, що позивачі мали можливість з 2011 року розподілити майно згідно встановлених часток суд не приймає, оскільки позовна давність починає свій відлік з моменту порушення прав останніх, натомість в судовому засіданні встановлено, що відносини між учасниками були дружніми та спору про поділ часток між ними не було. Свідок [PERSON] повідомила про те, що частки не переоформлювали, оскільки жили ми між собою мирно, а свідок [PERSON] повідомив, що приміщення здавали в оренду одним і тим же орендарям протягом 11 років. Судом також установлено, що після реєстрації права власності на нежитлове приміщення за [PERSON] відносини між учасниками спільної діяльності протягом більш як 10 років були добрими та не конфліктними, спору щодо спільного майна не було. Зважаючи на викладене, суд визнає обґрунтованими доводи представника позивачів про відсутність правових підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності, а відтак суд приходить до висновку, що позивачами не було пропущено строк позовної давності. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial