Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

05.02.2025 р. позивачка [PERSON] звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Золотоніський лікеро-горілчаний\~завод «Златогор»\~про стягнення\~заборгованості по\~заробітній платі в сумі 40647,64 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.04.2005 р. була прийнята на роботу в ТОВ «Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор», а наказом 13.01.2025 звільнена з роботи. Під час звільнення з роботи та видачі трудової книжки їй не були проведені всі належні виплати під час звільнення. Заборгованість становить 40647,64 грн., яку вона просить стягнути з відповідача на підставі ст.116 КЗпП України. 07.02.2025 р. ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03.04.2025 р. судом було постановлено ухвалу про витребування у відповідача доказів, яка залишилася без виконання. У судове засідання позивач та її представник адвокат Брус С.М. не з`явилися, але представник скерував до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяви про визнання позовних вимог чи відзиву не подав суду. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але в судове засідання не з`явився без поважних причин, не подав відзив, сторона позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши доводи позивача, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У відповідності зі ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в с. Подільське, Золотоніського району, Черкаської області. Відповідно до копії картки платника податків позивач має РНОКПП [NUMBER] . Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] 01.04.2005 р. була прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор», а 13.01.2025 р. звільнена з роботи. З копії наказу №2-к від 13.01.2025 р. вбачається, що копію наказу про звільнення позивачка отримала в день звільнення. Згідно довідки про доходи №1 від 13.01.2025 р., виданої генеральним директором ТОВ «Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор», [PERSON] за період з січня 2024 по грудень 2024 включно нарахована зарплата 38009,78 грн. До виплати 30526,09 грн. З розрахункового листка за січень 2025 р. вбачається, що ТОВ «Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор» має перед [PERSON] заборгованість в сумі 40647,64 грн. 03.04.2025 р. судом було постановлено ухвалу, якою витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотоніський лікеро-горілчаний завод «Златогор»: - інформацію за кожний місяць 2024 року про суми нарахованої та невиплаченої заробітної плати та розмір виниклої заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем [PERSON] ; - інформацію про нараховані та виплачені/невиплачені в 2024 році суми з зазначенням окремо кожного виду оплати, що належали позивачу [PERSON] при звільненні з товариства. Дана ухвала відповідачем не виконана. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законом України «Про оплату праці» та ін. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Відповідно до\~ст.43\~Конституції України\~держава створює\~умови для\~повного здійснення\~громадянами права\~на працю,\~гарантує рівні\~можливості у\~виборі професії\~та роду\~трудової діяльності,\~реалізовує програми\~професійно-технічного\~навчання,\~підготовки і\~перепідготовки кадрів\~відповідно до\~суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України, в день звільнення позивача відповідачем не проведено виплату всіх сум, що належать йому, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі в сумі 40647,64 грн. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до повного задоволення. З урахуванням вимоги ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі платежу за один місяць підлягає до негайного виконання. Стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у сумі 1211,20 грн., від якого при подачі позову був звільнений позивач на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved