Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

30.01.2025 представник позивача ТзОВ «Бізнес Позика» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021 у розмірі - 64854,12грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 09.02.2021 між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] укладено Договір про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004. Договір був укладений в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗПОЗИКА» через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця - https://my.bizpozyka.com/. Укладення договору підтверджується Візуальною формою послідовності дій, щодо укладення електронного Договору про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021. Відповідно до Договору, Позичальникові надано кредит у розмірі 54 000,00 грн., строком на 24 тижні тижнів - до 27.07.2021, на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 0,71163889% в день (фіксована ставка), із сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 2 700,00 гривень. 05 травня 2021 року [PERSON] уклав з ТОВ «БІЗПОЗИКА» Додаткову угоду 1 до Договору про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021 Додаткова угода 1 була укладена в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами, через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця - https://my.bizpozyka.com/. Зазначає, що укладення Додаткової угоди 1 підтверджується Візуальною формою послідовності дій, щодо укладення зазначеної електронної Додаткової угоди 1 від 05.05.2021 до Договору про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021. Внаслідок укладення Додаткової угоди 1 відповідачу сума Кредиту була збільшена на 33 000,00 грн., після збільшення суми Кредиту загальна сума отриманого та неповернутого Позичальником кредиту склала 63162,93 гривень; строк Кредиту був продовжений на 85 днів, а термін дії Договору (строк повернення Кредиту) був продовжений до 20.10.2021. Позичальник зобов`язаний був сплатити комісію, пов`язану з наданням додаткового кредиту в розмірі 4950,00 грн. Після укладення Додаткової угоди 1 вона була відправлена Позивачем Відповідачу на електронну пошту [INFO], яка належить Відповідачу. В подальшому сторонами Договору строки виконання грошових зобов`язань Позичальника за Договором більше не переносились. Стверджує, що до теперішнього часу Відповідач лише частково сплатив Позивачу заборгованість за Договором в розмірі - 118826,52 грн., розрахунок та розмір якої зазначені у розрахунку заборгованості за Договором про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021 клієнта [PERSON] , чим порушив свої зобов`язання, встановлені Договором. Станом на дату подання позовної заяви, заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021 складає - 64 854,12 грн., з яких: заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом - 34783,60 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом - 30070,52 грн. На підставі викладеного, та з урахуванням уточенення позовних вимог, просить позов задовольнити та стягнути судові витрати по справі. Ухвалою від 06.02.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 07.03.2025 з повідомленням сторін, який відкладено на 13.03.2025. 21.02.2025 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування зазначила, що кредитним договором Відповідачем було сплачено в загальному розмірі 118 826 гривень 52 копійок, що складається з: заборгованість за тілом кредиту - 52 216 гривень 40 копійок; заборгованість по відсотках - 58 960 гривень 12 копійок; заборгованість по комісії - 7 650 гривень 00 копійок. Визначаючи предмет договору відкриття кредитної лінії № 127988-ЛВ1-004, пунктами 1 та 3 сторони обумовили сукупну вартість кредиту лише в розмірі 99 840 гривень, яка включає 54 000 гривень 00 копійок суми кредиту та 41 140 гривень 00 копійок процентів за користування кредитними коштами. Термін повернення кредитних коштів (заявлений строк користування кредитом) складав 24 тижні до 27.07.2021. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14- 10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Звертає увагу, що під тиском Позивача було сплачено Відповідачем суму понад обумовленої, яка сягнула 118 826 гривень 52 копійки, що є переплатою за умовами договору. Відтак, заявлені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до [PERSON] є безпідставними та підлягають відмові у їх задоволенні. Щодо укладеної додаткової угоди 1 зазначає, що Позивачем надається Додаткова угода 1 від 05.05.2021 до Договору № 127988-ЛВ1-004 про надання кредиту від 09 лютого 2021 року, відповідно до умов якого надається додатковий кредит в розмірі 33 000гривень 00 копійок, після надання додаткового кредиту загальна сума отриманого та неповернутого Позичальником Кредиту та Додаткового кредиту складає 63 162 гривень 93 копійок. Продовжено строк кредитування на 85 днів. Загальна вартість кредиту становить 119 058 гривень 57 копійок, що обумовлено умовами договору. Однак надана Додаткова угода 1 не містить підпису [PERSON] . Таким чином, Відповідач не визнає укладення Додаткової угоди 1, якою було продовжено дію договору та збільшена сума тіла кредиту. В той час Позивачем не надається жодного додаткового підтвердження щодо погодження між Позивачем та Відповідачем укладення такої Додаткової Угоди 1. Зауважує, що Позивачем вже вживались спроби незаконно стягнути з Відповідача кошти, саме на це є посилання у самій позовній заяві щодо вчинення виконавчого напису нотаріуса, який визнаний незаконним та таким, що не підлягає виконанню. Це свідчить про змогу діяти проти закону, щоб стягнути кошти з [PERSON] в межах тієї суми, якої вони бажають за потрібне. Отже, з огляду на вищенаведене, Позивачем було неправомірно збільшено загальну суму боргу з 99 840 гривень 00 копійок до 119 058 гривень 57 копійок. Крім того, зазначає, що згідно наданого позивачем розрахунком заборгованості неодноразово зараховувались платежі, які надходили для погашення заборгованості за кредитом лише в якості сплати за відсотками, в той час, як відповідно до ст. 19 Закону України «Про споживче кредитування» у разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язання за договором про споживчий кредит у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом; у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом; у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі відповідно до договору про споживчий кредит. Таким чином ТОВ «Бізнес Позика» мало зараховувати кожний платіж в якості погашення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування таким кредитом, однак таких дій з боку кредитодавця не вбачається. Такі дії Позивача свідчать про неправильність наданого розрахунку заборгованості та взагалі про протиправне нарахування відсотків за користування кредитом, без урахування вимог законодавства, оскільки тіло кредиту мало зменшуватись з кожним платежем на ту суму, яка була внесена Відповідачем, з чого випливає й менший розмір відсотків за кредитом. 24.02.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, у якому зазначив, що посилання представника відповідача стосовно можливості застосування до спірних відносин положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір містить несправедливі у мови є безпідставними. Не встановлено, що відповідач звертався у встановленому законом порядку про визнання на його думку таких несправедливих умов Кредитного договору недійсними, також із зустрічною позовною заявою до суду у даній справі не звертався. Факт укладення Кредитного договору не заперечується Відповідачем та/або його представником у Відзиві. Враховуючи положення чинного законодавства України про принцип свободи договору, Відповідач мав можливість не вступати у кредитні відносини з Позивачем, якщо дійсно вважав встановлений розмір відсотків за користування кредитними коштами несправедливими. Натомість, Відповідач без будь-якого примусу за за власним волевиявленням погодив зі своєї сторони такі умови Договору, уклавши його без будь-яких застережень та засвідчивши таким чином, що Відповідач погодився на отримання кредитних коштів від Позивача саме на тих умовах, що визначені Договором. Крім того, Відповідач жодними належними та допустимими доказами у розумінні приписів ГПК України у Відзиві не довів відсутність цілісності Додаткової угоди 1 від 05 травня 2021 року до Кредитного договору, то будь-які протилежні за змістом твердження представника Відповідача із зазначеного питання взагалі є безпідставними та такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм законодавства. Натомість, на підтвердження укладення електронного Кредитного договору разом з Позовною заявою та в якості додатку до неї Позивачем було надано до суду та Відповідачу Візуальну формою послідовності дій, щодо укладення зазначеної електронної Додаткової угоди 1 від 05.05.2021 до Договору про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021, з чіткою хронологією укладення Додаткової угоди 1, яка є належним та допустимим доказом у справі. Щодо розрахунку заборгованості за Кредитним договором: до позовної заяви був доданий детальний розрахунок заборгованості за Кредитним договором. Вищезазначений розрахунок заборгованості ґрунтується на умовах кредитного договору та узгоджується з матеріалами справи. Всі платежі Відповідача за Кредитним договором були враховані у розрахунку заборгованості за Кредитним договором. Сума заборгованості Відповідача за Кредитним договором відповідно до розрахунку заборгованості за Кредитним договором підрахована з урахуванням всіх платежів Відповідача. Відповідач у Відзиві на позовну заяву не поясняє чому на його думку розрахунок, який до позовної заяви був доданий Позивачем, є начебто необґрунтованим, та таким, що начебто не узгоджується з матеріалами справи. Однак Відповідачем, його представником не надано суду свого розрахунку заборгованості за кредитним договором. 13.03.2025 судом задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а судовий розгляд відкладено на 14.04.2025, та востаннє відкладено за клопотаннями учасників справи на 01.08.2025. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідачки - адвокат Павленко А.С. також подала заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, при цьому просила у задоволенні позову відмовити. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, 09.02.2021 між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про надання кредиту №127988-ЛВ1-004 (далі -Договір). Такий договір був укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку, передбаченому Закону України «Про електронну комерцію», про що зазначено у преамбулі Договору. Укладення вищевказаного Договору підтверджується Візуальною формою послідовності дій щодо укладення електронного договору про надання кредиту №127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021, з якої вбачається, що відповідачка підписала даний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором G6534. Відповідно до п. 1 Договору кредитодавець надає позивальникові кредит у розмірі 54 000,00 грн., строком на 24 тижні до 27.07.2021, на умовах сплати процентів за користування кредитом у розмірі 0,71163889% в день (фіксована ставка), із сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 2 700,00 гривень. Кредит надається на засадах строковості, поворотності, платності, позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту та Правилами надання споживчих кредитів. Згідно з п. 2 Договору протягом строку кредитування процента ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початку календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та повернення кредиту згідно графіку платежів. Пунктом 3 Договору встановлено Графік платежів, якого повинен дотримуватись позичальник. 09.02.2021 позивач видав відповідачці кредит у розмірі 54 000,00 грн. на картковий рахунок, вказаний відповідачкою в особистому кабінеті, що підтверджується копією платіжного доручення № 24472 від 09.02.2021, виданого АТ «Приватбанк». Окрім цього, 05 травня 2021 року [PERSON] уклав з ТОВ «БІЗПОЗИКА» Додаткову угоду 1 до Договору про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021 Додаткова угода 1 була укладена в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами, через Особистий кабінет Позичальника на сайті Кредитодавця - https://my.bizpozyka.com/, що підтверджується візуальною формою послідовності дій щодо укладення електронної Додаткової угоди № 1 до Договору про надання кредиту № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021. Відповідно до умов Додаткової угоди №1 ТОВ «Бізнес Позика» надала позичальнику додатково кредит в сумі 33 000,00 грн. Строк кредиту був продовжений на 85дні - до 20.10.2021. За надання додаткового кредиту передбачена комісія у розмірі 4950,00 грн. Сторонами в п. 7 Додаткової угоди також погоджено новий «Графік платежів», відповідно до якого визначено розмір та дату внесення позичальником коштів. ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за умовами Додаткової угоди 1 виконало та надало відповідачці додатковий кредит в розмірі 33000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 27611 від 05.05.2021, виданого АТ «Приватбанк». Отже, після надання додаткового кредиту загальна сума отриманого та неповернутого Позичальником Кредиту та Додаткового кредиту складає 63 162 гривень 93 копійок. Протягом дії Кредитного договору заборгованість [PERSON] перед ТОВ «БІЗПОЗИКА» за Кредитним договором погашалась лише частково - на суму в розмірі 144 813,15 гривень, з яких: а) приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Михайловським С.В. (надалі за текстом - «приватний виконавець Михайловський») - в сумі 31 533,22 гривень та в рамках виконавчого провадження № [NUMBER] (надалі за текстом - «ВИ [NUMBER]») із виконання виконавчого напису про стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за Кредитним договором в сумі 70 400,71 гривень (надалі за текстом - «виконавчий напис»), вчиненого 19 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександра Олександровича та зареєстрованого за № 19553 (надалі за текстом - «приватний нотаріус»), що підтверджується: платіжними інструкціями № 2946 від 02.02.2023 та № 3177 від 17.11.2023, оформленими приватним виконавцем Михайловським С.В. та проведеними (виконаними) А Т «СЕНС БАНК»; платіжною інструкцією № 3395 від 02.04.2024, оформленою приватним виконавцем Михайловським С.В. та проведеною (виконаною) АТ «ОТП БАНК»; б) безпосередньо [PERSON] - в сумі 113 279,93 гривень, що підтверджується: трьома меморіальними ордерами, оформленим АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» в період з 23 квітня 2021 року по 09 серпня 2021 року; двадцятьма двома Інформаційними довідками ТОВ «Платежі онлайн» ТМ Platon від 02.10.2024 за №№ 56/10, 57/10, 58/10, 59/10, 60/10, 61/10, 62/10, 63/10, 64/10, 65/10, 66/10, 67/10, 68/10, 69/10, 70/10, 71/10, 72/10, 73/10, 74/10, 75/10, 76/10 та 77/10 (графа «Опис») це була оплата кредиту в загальній сумі 113 279,93 грн згідно договору № 3011506315, де 3011506315 - РНОКПП Відповідача. Таким чином, самостійно зробивши 22 (двадцять два) платежі на загальну суму 113 279,93 гривень з метою виконання умов Договору. [PERSON] належним чином та в повному обсязі не виконав свої вищевказані грошові зобов`язання перед Позивачем, то останній, з метою захисту своїх порушених прав в позасудовому порядку звернувся до приватного нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису про стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за Кредитним договором в сумі 70 400,71 гривень. На підставі заяви Позивача 19 грудня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. вчинив виконавчий напис, зареєстрований за № 19553 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованості за Кредитним договором в розмірі 70 400,71 гривень та 640, 00 гривень за послуги нотаріуса. 25 січня 2022 року приватний виконавець Михайловський С.В. своєю постановою відкрив виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованості за Кредитним договором у межах вищезазначеної загальної суми 71 040,71 гривень. В подальшому, як зазначалось вище в рамках ВП [NUMBER] приватним виконавцем Михайловським С.В. здійснювалось часткове виконання виконавчого напису та, відповідно, часткове погашення заборгованості [PERSON] перед ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» за Кредитним договором. Однак, Рішенням Печерського райсуду від 03 жовтня 2024 року по справі № 757/38680/24-ц позовні вимоги [PERSON] були задоволені, та вирішено: визнати виконавчий напис, вчинений 19 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександром Олександровичем і зареєстрований за № 19553, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Михайловським Сергієм Володимировичем відкрито 25 січня 2022 року виконавче провадження № [NUMBER], про стягнення коштів з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», таким, що не підлягає виконанню; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на користь [PERSON] суму у розмірі 25 986, 63 грн, як безпідставно стягнуту і суму понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 6 500, 00 грн; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» в дохід Держави судовий збір у розмірі 1 816, 80 грн. При цьому, [PERSON] , звернувся до приватного виконавця Авторгова Андрія Миколайовича з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі вищезазначеного рішення суду, який 23 січня 2025 року своєю Постановою відкрив виконавче провадження № [NUMBER] з виконання Рішення Печерського суду та/або виконавчого листа по справі № 757/38680/24-ц - щодо стягнення з ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» на користь [PERSON] : безпідставно стягнутих коштів в розмірі 25 986,63 гривень; суму витрат на правничу допомогу в розмірі 6 500,00 гривень. Окрім зазначеної Постанови приватним виконавцем Авторговим А.М. 23 січня 2025 року в рамках ВП [NUMBER] було також винесені: постанова про стягнення з боржника основної винагороди, в розмірі 3 248,66 гривень; постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, у розмірі 69,00гривень. Таким чином, в рамках ВП [NUMBER] з ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» приватним виконавцем [PERSON] стягнута грошова сума в загальному розмірі 35 804,29 гривень, яку товариство самостійно сплатило в повному обсязі в добровільному порядку, що підтверджується копією платіжної інструкції № 3655 від 24 січня 2025 року. Відтак, після закінчення виконавчого провадження ВП № [NUMBER] заборгованість [PERSON] перед ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» за Кредитним договором була збільшена на суму 25 986,63 гривень, яка у відповідності до Рішення Печерського суду, становить суму коштів безпідставно стягнутих з [PERSON] . Зважаючи на ті обставини, що [PERSON] належним чином не виконав свої зобов`язання за даним договором у нього станом на 30.01.2025 утворилась заборгованість в розмірі 64854,12 грн, з яких: 34783,60 грн - заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом; 30070,52 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом. Позивач просить стягнути вказану суму заборгованості з відповідача, оскільки він ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 627-629, 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами і є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до змісту частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 22.07.2021р. у справі № 911/2768/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98645663) та від 30.06.2021р. у справі № 910/3140/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98140007). При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), від 17.06.2020 у справі №910/12712/19 та від 28.11.2019 у справі №910/8357/18. Згідно з ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно з ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно положень ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Таким чином, ЦК України розглядає декілька окремих рівноправних випадків дотримання письмової норми правочину, до яких у відповідності з нормами частини другої статті 202 ЦК України належить і Кредитний договір. Відтак, з огляду на вищезазначене кожний із вищеперелічених способів, визначений в ЦК як спосіб дотримання письмової форми правочину, має всі підстави для застосування при реалізації положень норми статті 1055 ЦК України (щодо обов`язкового дотримання письмової форми кредитного договору). З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до абзацу першого ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Відповідно до абзацу третього ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Відповідно до абзацу четвертого ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно з ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Суб`єкти електронного документообігу використовують електронні підписи та електронні печатки у випадках, встановлених законодавством, або за домовленістю між відповідними суб`єктами. Відповідно до абзацу першого ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Відповідно до абзацу другого ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа. Відповідно до абзацу шостого ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Згідно з ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» цей закон регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: -електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-комунікаційних систем (п.7); -електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі (п. 5); -електронна форма представлення інформації - спосіб документування інформації, що означає створення, запис, передачу або збереження інформації у цифровій чи іншій нематеріальній формі за допомогою електронних, магнітних, електромагнітних, оптичних або інших засобів, здатних до відтворення, передачі чи зберігання інформації. Електронною формою представлення інформації вважається документування інформації, що дає змогу її відтворювати у візуальній формі, придатній для сприйняття людиною (п.3); -електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п.6); -одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12). Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» термін "електронний підпис" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Термін "електронний документ" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про електронні документи та електронний документообіг". Порядок укладення електронного договору визначений ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з. ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: -електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; -аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до абзацу першого ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до абзацу першого ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Відповідно до абзацу другого ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до абзацу другого ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно зі статтею 64 ЦПК України докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами. Як встановлено судом, між ТОВ «Бізнес Позика» та [PERSON] було укладено вищевказаний Договір про надання кредиту та додаткову угоду до нього з використанням інформаційно - телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі. В Договорі зазначено адресу [PERSON] , його паспортні дані, дату народження, ідентифікаційний код, телефон та електронну пошту, адресу проживання та реєстрації, номер банківського рахунку/картки для перерахування коштів, котрі належать останньому, що є підтвердженням здійснення нею процедури ідентифікації в розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію», що також підтверджується відеозаписом долученим представником позивача до матеріалів справи. Підписавши вищевказані договори електронним підписом відповідач добровільно погодився у письмовому вигляді на умови кредитування. Зокрема, з форми послідовності дій клієнта при укладенні договору № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021 та додаткової угоди 1 від 05.05.2021 в інформаційно-комунікаційній системі кредитодавця вбачається, що клієнт, використовуючи номер телефону, зайшов у особистий кабінет, ознайомився про доступні продукти товариства, отримав інформацію про обрані умови кредиту, ознайомився з паспортом споживчого кредиту та підписав договір одноразовим ідентифікатором G6534, а додаткову угоду одноразовим ідентифікатором G5572. Одноразові ідентифікатори направлялись відповідачу шляхом надсилання повідомлення на його мобільний номер, який вказувався ним при реєстрації на сайті. Відповідач підписав акцепт одноразовим ідентифікатором, опісля відбулося формування підписаного Договору та Додаткової угоди №1. В особистому кабінеті відповідачв виведено договір для перегляду та скачування. Таким чином, матеріалами справи підтверджується укладання між сторонами спірного правочину, який підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс- повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету вищевказаний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19. Як вбачається з отриманої відповіді та долучених виписок по рахунку на виконання ухвали суду від АТ КБ «ПриватБанк» із якої вбачається, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), на яку 09.02.2021 здійснено зарахування коштів на суму 54000грн, переказ коштів - ТОВ «БІЗПОЗИКА» за договором № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021 та 05.05.2021 здійснено зарахування коштів на суму 33000грн, переказ коштів - ТОВ «БІЗПОЗИКА» за додатковою угодою до договору. Тобто, доводи відповідача, що ним не укладалась додаткова угода 1 від 05.05.2021 повністю спростовуються. Також суд враховує і те, що зробивши 22 платежі на загальну суму 113 279,93 грн з метою погашення боргу по даному договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору, що, відповідно, свідчить про правомірність вимог позивача. Вищезазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеній у постанові від 23.12.2020 у справі №127/23910/14-ц, а саме що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Відтак, судом встановлено, що відповідач отримав грошові кошти, проте зобов`язання за Договором виконав частково, чим порушив права останнього та внаслідок чого утворилася заборгованість. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частинами першою та другою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як зазначено вище, із розрахунку заборгованості вбачається, по даному Договору обліковується заборгованість в розмірі 64854,12 грн, з яких: 34783,60 грн - заборгованість за отриманим та неповернутим кредитом; 30 070,52 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитом. На час розгляду справи відповідачем не надано відомостей, що свідчать про погашення вищевказаної заборгованості та про причини несвоєчасного погашення такої у добровільному порядку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачем та його представником не спростований. При цьому, свого розрахунку заборгованості сторона відповідача не надала. Крім того, стороною відповідача не надано суду доказів того, що умови договору були визнані недійсними та із зустрічним позовом про визнання таких у даному позові не звертала ся. Отже, враховуючи наведене, в ході судового розгляду встановлено, що відповідачем в порушення умов Договору № 127988-ЛВ1-004 від 09.02.2021 та додаткової угоди 1 від 05.05.2021 належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань, отриманий кредит та нараховані відсотки за користування ним не погасив. Доказів належного виконання взятих на себе зобов`язань сторона відповідача суду не надала. Відтак, суд дійшов до висновку, що заявлена позивачем заборгованість за кредитним договором на загальну суму 64854,12 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн. Частиною 1 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частина 4 статті 137 ЦПК України передбачає, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини, визначені у ч.3 ст.141 ЦПК України, зокрема обґрунтованість витрат та пропорційність до предмета спору з урахуванням ціни позову; поведінку сторони під час розгляду справи; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано копію Договору про надання правової (правничої) від 01.10.2024, укладеного з Адвокатським об`єднанням «Правовий баланс», Акту № Р-00000190-28-01/25 здачі прийняття робіт (послуг) від 28.01.2025 на загальну суму 8500 грн, копію рахунку-фрактури № Р-0000190 від 28.01.2025 на загальну суму 8500 грн та копію платіжної інструкції № 3666 від 28.01.2025 на загальну суму 8500 грн. Окрім того, представник позивача до відповіді на відзив долучив копію Договору про надання правової (правничої) від 01.10.2024, укладеного з Адвокатським об`єднанням «Правовий баланс», Акту № Р-00000195-24-02/25 здачі прийняття робіт (послуг) від 24.04.2025 на загальну суму 5000 грн, копію рахунку-фрактури № Р-0000195 від 24.02.2025 на загальну суму 5000 грн та копію платіжної інструкції № 3831 від 24.02.2025 на загальну суму 5000 грн. Таким чином, просить стягнути з відповідача 13500 грн витрат на правову допомогу. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконанням адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»). Суд, враховуючи заперечення сторони відповідача на стягнення витрат на правову допомогу, ураховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає вказані витрати не співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, тому суд вважає за необхідне зменшити заявлені витрати на правничу допомогу до розміру до 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

Outcome: approved