Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

\~ \~ \~ \~В квітні 2025 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,18 га, призначену для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, розташовані по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~На обґрунтування вимог вказала, що нотаріальному оформленні цієї спадщини, на яку вона претендує як спадкоємець за заповітом після смерті матері заважає відсутність оформлених належним чином правовстановлюючих документів, зокрема: рішення місцевої сільської ради про визнання за померлою права власності на будинок було прийнято вже після її смерті, а державний акт про право власності на ділянку має стару адресу її розташування без внесених змін. Посилаючись на те, що мати за свого життя законно побудувала будинок і мала його у власності, але за життя не встигла отримати правовстановлюючий документ на нього, проте це не змінює права власності на нього, а відсутність впорядкування адреси розташування земельної ділянки на час смерті спадкодавця не скасовує право власності на неї, тому просила суд визнати за нею право власності на будинок і ділянку, так як в іншому порядку вона не може отримати власність в порядку спадкування. Ухвалою судді від 08 травня 2025 року провадження в справі було відкрито в загальному порядку. Під час підготовчого провадження була витребувана спадкова справа після смерті [PERSON] і ухвалою суду від 18 липня 2025 року підготовче провадження закрито та справа призначена до розгляду. В судове засідання на розгляд справи сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачка надала заяву з проханням розглядати справу без її участі і задовольнити позов. Представник відповідача також подав суду заяву про визнання позовних вимог, в якій зазначив і про можливість розгляду справи без його участі. \~ \~ \~ \~Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. \~ \~ \~ \~ [INFO] померла [PERSON] , яка на час смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] (на той час номер 4). \~ \~ \~ \~Після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі й на нерухоме майно: -\~житловий будинок\~з \~господарськими \~та \~побутовими спорудами,\~ розташований в [ADDRESS] ; - земельну ділянку, площею 0,18 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану за цією ж адресою. Згідно з ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). За свого життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 07 червня 2002 року секретарем Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, яким на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] все своє майно, грошові вклади та будинок в селищі Полігон. За заявою спадкоємиці [PERSON] від 24 жовтня 2002 року Жовтневою нотаріальною конторою Миколаївської області в той же день була заведена спадкова справа № 429/2002 після смерті [PERSON] . Відповідно до довідки Шевченківської сільської ради Вітовського (Миколаївського) району Миколаївської області від 05 травня 2023 року, яка міститься в тій же спадковій справі, на час смерті [PERSON] з нею були зареєстровані та проживали: позивачка, [PERSON] та [PERSON] . Таким чином позивачка [PERSON] , будучи спадкоємцем за заповітом, вчасно, в передбачений законом строк, прийняла спадщину. Спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, судом не встановлено. В той же час, оформити спадщини в нотаріальному порядку вона не взмозі. \~ \~ \~ \~Звернувшись до Вітовської нотаріальної контори Миколаївської області (раніше Жовтнева нотаріальна контора тієї ж області) вона отримала постанову від 15 вересня 2023 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій їй було відмовлено в оформленні спадкових будинку та ділянки через те, що свідоцтво про право власності на будинок було видано після смерті спадкодавиці, а в державному акті є неспівпадання адреси розташування земельної ділянки із адресою будинку. За пунктами 4.1, 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус перевіряє наявність спадкоємців, які прийняли спадщину, факт прийняття спадщини а також наявність правовстановлюючих документів, у разі їх відсутності, роз`яснює про вирішення такого питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. \~ \~ \~ \~ З матеріалів справи вбачається, що у позивачки відсутня можливість отримати правовстановлюючі документи у позасудовому порядку. Слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області був перейменований на Вітовський, а відповідно до постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року №807-ІХ у Миколаївській області було утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) до складу якого увійшла також Шевченківська сільська територіальна громада, і с-ще Полігон, а також ліквідовано у Миколаївській області старі районні територіальні утворення, зокрема й Вітовський район. Згідно технічного паспорту на будинок, складеного комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» в 2003 році, житловий будинок по [ADDRESS] має житлову площу 36,4 кв.м., загальну площу 70,8 кв.м., рік побудови 1960, прибудинкові, господарські та інші споруди біля нього 1950-1960 роки. 07 квітня 2003 року виконавчим комітетом Полігонівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області було прийнято рішення № 39 про оформлення права власності на житловий будинок [ADDRESS] в цьому ж населеному пункті за [PERSON] . 24 червня 2003 року Полігонівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області було оформлено і видано на ім`я [PERSON] свідоцтво про право власності на цей будинок. Підстава для прийняття рішення - дані погосподарської книги. Тобто видача правовстановлюючого документа на нерухому спадщину у виді будинку відбулася вже після смерті спадкодавиці [PERSON] . Згідно з частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільний кодекс України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року). Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. У період 1950-60 роках (час забудови) питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до виписки з погосподарської книги № 3, наданої Шевченківською сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 01 квітня 2025 року житловий будинок по [ADDRESS] належав [PERSON] , в тому числі й на час її смерті. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Відповідно до положень цих нормативних актів, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року №95, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Тобто, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації. Частиною 3 статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Стаття 31 цього Закону регламентує, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим. Згідно з пунктом 42 постанови Кабінету Міністрів України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 1127 від 25 грудня 2015 року для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вищевикладене свідчить, що виходячи з вказаних норм законодавства спадкодавиця [PERSON] за життя була власником спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, оскільки побудувала його на відведеній для будівництва земельній ділянці без порушень будівельних норм, з проведенням технічної інвентаризації будинку, що підтверджено технічним паспортом. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту прийняття спадщини. Такі ж положення виписані і в нині діючому ЦК України 2003 року, зокрема: стаття 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; частина 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі спадкування. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельні ділянки переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,18 га, підтверджується державним актом серії МК № 07681, виданим 15 жовтня 1996 року Полігонівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області; призначення землі будівництво та обслуговування житлового будинку; адреса розташування - [ADDRESS] . При цьому, рішенням Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області № 1382 від 09 грудня 2024 року було внесено зміни в нумерацію земельної ділянки, належної [PERSON] , померлої [INFO] , для належного упорядкування, а саме: змінено номер [NUMBER] на номер [NUMBER] , таким чином її нова адреса: [ADDRESS] . Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок та ділянка належали за життя [PERSON] , а після її смерті входять до складу спадщини і в порядку спадкування повинні відійти спадкоємцям, тобто позивачці в справі як спадкоємиці за заповітом. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивачка не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування. За викладеного,

Outcome: approved