Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом та просить визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з нею. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 08 вересня 2006 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. У шлюбі народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2022 року по справі № 545/3334/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Після припинення спільного проживання з відповідачем з січня 2022 року, за спільною згодою донька проживала з позивачем у місті Харкові, та інколи їздила до батька в с. Тернова. На дату початку повномасштабного вторгнення Росії, донька перебувала у батька за адресою попереднього спільного проживання сторін - [ADDRESS] , у будинку, придбаному спільно у шлюбі. У зв`язку з масовими атаками Харківської області та міста Харкова, позивач була вимушена переховуватись в укритті - підвалі школи № 122 міста Харкова, і не мала можливості забрати (повернути) доньку від батька до місця спільного проживання - [ADDRESS] . 18 березня 2022 року позивача та інших осіб, що переховувались в укритті, вивезли до міста Мерефа Харківської області. Весь цей час позивач за можливості та наявності мобільного зв`язку, спілкувалась із донькою, яка перебувала із батьком у с. Тернова. З квітня 2022 року [PERSON] категорично заборонив доньці спілкуватись з позивачем і з того часу позивачу достеменно невідоме фактичне місце перебування доньки [PERSON] . Із листування засобами Тelegram [PERSON] повідомляв позивачу про те, що виїхав із донькою до Росії, проте жодних належних та допустимих доказів не надав. Будь-якої згоди відповідачу на вивезення доньки з України позивач не надавала. 20 липня 2022 року позивач звернулась до Харківського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про розшук доньки [PERSON] . За наявною інформацією від інспектора Харківського ВП ГУНП в Харківській області, яка спілкувалась в телефонному режимі із відповідачем, він повідомив про те, що разом із донькою проживає в с. Дубровки Брянської області Російської Федерації. Після чого 16 лютого 2023 року позивач подала до Харківського ВП ГУПН в Харківській області заяву з проханням направити на електронну адресу [PERSON] [INFO] запит з вимогою до [PERSON] надати письмові пояснення (з обов`язковим підписанням такого документу ЕЦП) на підтвердження факту виїзду із дитиною [PERSON] , до Росії та витребувати документи. Листом № A-205/119-67 від 01 березня 2023 року Харківський ВП ГУНП в Харківській області витребував, шляхом направлення на електронну адресу, у відповідача письмові пояснення з зазначених обставин із встановленим строком до 15 березня 2023 року. Оскільки відповідач не надав будь-яких пояснень, Харківським ВП ГУНП в Харківській області надіслано позивачу лист за № А-705/119-67/01 від 16 березня 2023 року, яким повідомлено наступне: «Було встановлено зв`язок з [PERSON] за допомогою месенджера; в телефонному режимі 01 лютого 2023 року із батьком малолітньої по телефону [NUMBER] , останній повідомив, що разом із дитиною [PERSON] з травня 2022 року проживає у [ADDRESS] , куди останні були вимушені евакуюватись через активні бойові дії на території с. Тернова Харківського району Харківської області, та окупації даного селища. Крім того, 01 березня 2023 року Харківським РУП 2 ГУНП в Харківській області на електронну адресу [PERSON] [INFO] направлений лист з проханням на підтвердження факту перебування дитини у Росії надати документи в строк до 15 березня 2023 року; проте станом на 17 березня 2023 року жодної відповіді та запитуваних документів від [PERSON] не надійшло, також [PERSON] на зв`язок не виходить, у месенджерах не з`являвся. На даний час будь-яких інших відомостей та документів від [PERSON] до Харківського РУП 2 ГУНП в Харківській області щодо його місця перебування та місця перебування його малолітньої доньки [PERSON] не надходило. Той факт, що відповідач фактично підтримав російську агресію проти України, змінивши країну проживання, підтримав геноцид українського народу, який чинить РФ є вагомою підставою для того, щоб із зазначених причин визначити місце проживання доньки з позивачем. Крім того Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надана відповідь на адвокатський запит за № 91-412000/0/15-22 від 30 грудня 2022 року, що [PERSON] , [INFO] у період з 01 березня 2022 року по 30 грудня 2022 року перетин кордону України не здійснювала. Отже, відповідач перетнув український кордон, виїхавши на проживання разом із дитиною до РФ виключно злочинним шляхом. Неодноразові спроби позивача поговорити з донькою були марними, відповідач не відповідав на дзвінки, на прохання позивача поговорити з донькою відмовляв, налаштовував та налаштовує доньку проти матері, оскільки проживає з нею і має можливість маніпулювати фразами, діями не в інтересах дитини. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Згідно відповіді Липецької сільської військової адміністрації Харківського району Харківської області № 59 від 16 лютого 2023 року територія с. Тернова Харківського району Харківської області знаходиться в зоні ймовірних бойових дій та в`їзд на територію населеного пункту тимчасового заборонений. З наведеного слідує, що відповідач не має житлового будинку та іншої нерухомості, де міг би проживати із донькою та створити дитині відповідні умови. Проте у позивача у приватній власності є 2/5 частини квартири [ADDRESS] , та будинок [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 31 травня 2023 року, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Мереф?янської міської ради, умови для проживання та виховання дітей створені належним чином, а саме - санітарно-гігієнічні норми не порушені; приватний будинок електрифікований, газифікований, водопостачання в наявності; для дитини є окрема кімната, яка оснащена спальним місцем, місцем для навчання, шафою для речей, для дитини придбані речі. Вихованням, навчанням, забезпеченням культурної програми у вихідні, допомогою з вивченням домашніх завдань, підтриманням режиму дня, охороною здоров`я та матеріальним утриманням доньки від самого народження до 23 лютого 2022 року, коли донька поїхала до відповідача у гості, займалась виключно позивач. Довідкою з КП «Тернівська початкова школа Липецької сільської ради Харківського району Харківської області» підтверджено, що донька навчалась у першому класі з 01 вересня 2021 року, на час вступу до школи дівчинка вміла читати, писати; протягом навчання дівчинка була старанною, відвідувала танцювальний кружок; до школи та на танцювальний кружок дитину приводила і забирала її мати [PERSON] . Враховуючи той факт, що за період спільного проживання з відповідачем донька була дуже прив`язана до позивача, як до матері, позивач в більшій мірі займалась її вихованням, відводила до школи, розвивала дитину, враховуючи наявність у позивача материнського інстинкту, наявність у приватній власності житла у місті Харкові, у місті Мерефа, вік (позивачу 48 років, а батьку дитини - майже 66 років), 22 березня 2023 року позивач засобами електронного зв`язку надіслала відповідачу пропозицію щодо мирного врегулювання спору, у якій зазначила, що вважає, що виключно в інтересах доньки [PERSON] , донька повинна проживати з позивачем та запропонувала в строк до 31 березня 2023 року повідомити позивачу засобами електронного зв`язку на електронну адресу [INFO] про свою згоду/не згоду на визначення місця проживання доньки [PERSON] з позивачем. 04 квітня 2023 року відповідач надіслав відповідь, зі змісту якої вбачається хаотичність думок, безпідставні звинувачення, хворобливі фантазії та надумані звинувачення. Чіткої позиції щодо проживання доньки з позивачем відповідач не повідомив, що свідчить про відсутність наміру добровільно врегулювати ситуацію та діяти виключно в інтересах доньки. За наявною у позивача інформацією, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області припинило сплату пенсії [PERSON] , а інших доходів у відповідача немає, що позбавляє його можливості належним чином утримувати доньку. Визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON] разом з позивачем відповідатиме її інтересам, оскільки позивач має можливість забезпечити їй належні соціально-побутові умови проживання, повною мірою займатися вихованням дитини, її всебічним розвитком, щоб забезпечити її всім необхідним. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 12 липня 2023 року відкрито провадження по справі. 27 липня 2023 року відповідач подав заяву про продовження строку подання відзиву. 31 липня 2023 року позивач подала заяву про виклик свідків. 03 серпня 2023 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні вимог позивача в повному обсязі, зважаючи на наступне. Є рішення Дубровського районного суду Брянської області РФ, яке набрало чинності 08 квітня 2023 року, справа № 2-64/2023 (№ 2-677/2022) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину та визначення місця проживання дитини, в якому суд визначив місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та/або іншого доходу щомісяця, починаючи з 01 листопада 2022 року і до повноліття дитини. Рішення було доведене до позивача в повному обсязі і приховане від суду позивачем, але рішення ще не визнано в Україні в установленому законом порядку. Позивач не виконує батьківські обов`язки і не виконала обов`язки члена сім`ї, результатом чого стало руйнування сім`ї, екстрена евакуація та утиски інтересів дитини проживанням без матері в неповній сім`ї. Сімейні стосунки сторін припинені не в січні 2022 року, як стверджує позивач, а після двадцятих чисел березня 2022 року. Офіційно про свій намір не виконувати обов`язки подружжя позивач повідомила 26 березня 2022 року. З 26 січня 2022 року позивач з донькою перебувала у Харкові в гостях у родички, куди поїхала без документів дитини і своїх, включно з паспортом. Таку манеру поведінки позивач використовувала для тиску на відповідача в конфліктних ситуаціях. Паспорт позивача відповідач привіз позивачу 1 травня 2022 року, коли вони з донькою перетнули лінію фронту для зустрічі з позивачем. Жодних згод, як стверджує позивач, на проживання доньки з позивачем, так і на роздільне проживання відповідач не давав, був категорично проти, і це питання не обговорювалося, оскільки вони перебували в гостях. За період перебування в гостях донька жодного разу, всупереч твердженням позивача, не приїжджала до додому до відповідача. Вона важко переживала таку поведінку матері та ситуацію в родині. Донька відмовилася від їжі, з`явилися головні болі, депресія, блукаючі болі в тілі, раптові втрати сил, болі в горлі, серцебиття. Тому відповідач відвідував їх у місті. Сторони жили разом у родички позивача. 21 лютого відповідач переконав позивача в необґрунтованості її позиції та дій і 26 лютого вони з донькою збиралися приїхати додому. 22 лютого 2022 року відповідач зібрався їхати додому в с. Тернова, але автобус не прийшов на автостанцію і йому довелося ще раз переночувати в родички позивача, щоб виїхати наступного дня. Увечері 23 лютого 2022 року, перед від`їздом відповідача, донька несподівано прийняла рішення поїхати додому з ним, не чекаючи, поки мама закінчить справи в Харкові; вранці почалася війна. Таким чином родина була роз`єднана зовнішніми обставинами, але не перервала сімейних стосунків, що підтверджує позивач надалі під час листування з відповідачем. Ні про яке повернення дитини до Харкова мови в позивача не йшлося і не могло йти, тим паче, що в перші дні обстрілу під`їзд будинку, де проживала позивач було зруйновано, і відновлення наразі не планується. Село, на відміну від Харкова, до 08 травня 2022 року обстрілів не зазнавало і там було безпечно для дитини. З моменту потрапляння до підвалу школи № 122 у поведінці позивача з`явилася нелогічність; вона ігнорувала зусилля відповідача, і зусилля спільних знайомих, яких відповідач підключав щоб допомогти їй повернутися до доньки. На вимогу відповідача переїхати в сусідній, спокійний мікрорайон до родичів, які готові були прийняти її з родичкою, отримав категоричну відмову. Позивач почала агресивно ставитися до будь-яких спроб відповідача допомогти їй покинути підвал школи та усувати його від участі в її справах, віддавши перевагу залишитися під обстрілом у підвалі школи на додаткові 2 тижні. За 22 дні перебування в підвалі школи, не дивлячись на те, що відповідач телефонував їй кілька разів на день, позивач тільки один раз попросила доньку до телефону і поговорила з нею на несподівано низькому емоційному рівні, що було відзначено дитиною. Вона не цікавилася можливістю приїзду до доньки, ігнорувала інформацію про коридори, що відкривалися, про приїзд до неї. На третьому тижні перебування в підвалі школи, після багаторазових переконувань відповідача, позивач раптом зрозуміла, що можна приїхати до доньки, і спробувала приїхати на 2 машинах у складі своєї родички, «хлопчика з мамою» та літньої подружньої пари, тому що відповідач запропонував вивезти з собою додатково когось з-під обстрілу. Спроба була невдалою, тому що поїздку готувала позивач самостійно, вже тоді агресивно не дозволяючи відповідачу брати участь у її справах та ігноруючи наявну у відповідача інформацію про відсутність на той момент, відкритих коридорів через фронт. Вони повернулися в підвал школи. Позивач перестала цікавитися можливістю приїзду до дитини. 17 березня 2022 року позивач повідомила відповідачу, що виїхала, без поради з ним, з родичкою [PERSON] , [PERSON] та його матір до міста Мерефа до однокімнатного приватного будинку, наданого волонтерами. Переїзд не було організовано, як стверджує позивач, кимось стороннім для всіх, хто перебував в підвалі школи. Рішення про переїзд було ухвалено позивачем спільно з [PERSON] для обмеженого кола осіб. Проте відповідач і тут наполягав на переїзді позивача з родичкою до давніх друзів сім`ї, які проживали поруч із Мерефою в с. Просяне і готові були прийняти позивача з родичкою. Але позивач категорично відмовилася це виконати і перервала після цього з відповідачем та донькою контакти, переставши відповідати на дзвінки відповідача 18 квітня 2022 року. Потрапивши в безпечні умови, у вузькій компанії, позивач перестала цікавитися можливістю приїзду до дитини, не виявляла інтересу до стану здоров`я доньки, що знову похитнувся у зв`язку з не припиненою стресовою обстановкою. Інформацію про стан доньки відповідач намагався передати позивачу через спільних знайомих, однак вона її ігнорувала або ніяк не реагувала. Понад два місяці, перебуваючи з донькою в зоні воєнних дій, позивач шукав можливості, намагався переконати позивача та організувати приїзд її додому до доньки, передаючи інформацію через спільних знайомих про можливості повернення до дитини та існуючі коридори проїзду, яку вона або ігнорувала, або давала відмову. Сусід-односелець двічі їздив за позивачем до Харкова. Перший раз вона ігнорувала його телефонний дзвінок. Вдруге відповіла, що в неї все добре і її не потрібно нікуди вивозити. За цей час у с. Тернова приїхало близько 200 осіб жителів села та їхніх родичів і не було жодного смертельного випадку серед тернівчан. Нарешті, дізнавшись про існування стабільного та відносно безпечного коридору до Харкова, 1 травня 2022 року відповідач з донькою приїхали до позивача в м. Мерефу через лінію фронту з метою обговорити сімейні взаємовідносини, подальші дії, зокрема й щодо евакуації, надати їй можливість відновити взаємовідносини і очно поспілкуватися з донькою, а також, можливість відновити сім`ю. Позивач не тільки відмовилася обговорювати з відповідачем подальші взаємовідносини або повертатися додому, а й відмовилася зустрітися з донькою незважаючи на те, що відповідач двічі, повернувшись, пропонував їй це. Крім того [PERSON] , на той час уже її співмешканець, спровокував бійку з відповідачем, наздогнавши його біля хвіртки будинку. 02 травня 2022 року переконавшись, що сім`я остаточно зруйнована, відповідач з донькою змушені були повернутися додому в с. Тернова, де залишалися будинки, господарство, сільгосптехніка та тварини. 04 травня 2022 року активізувався наступ ЗСУ на півночі Харківської області, коридор, яким відповідач з дитиною їздили до Харкова, закрився, залишатися в Терновій стало небезпечно для життя дитини, тим паче, що її стан давно вимагав медичної допомоги. Тому 06 травня 2022 року відповідач з донькою евакуювалися через КПП Плетньовка, КПП Щебекено у Бєлгород до друга відповідача і далі в Брянську область до родичів. Через день, 08 травня 2022 року почалися інтенсивні обстріли [ADDRESS] , в якому вони проживали, і № [NUMBER] були повністю зруйновані. Позивач своїми вольовими діями позбавила дитину своєї присутності та піклування, маючи всі об`єктивні та створені відповідачем умови для здійснення своїх батьківських обов`язків, залишивши дитину в екстремальній для неї ситуації, заподіявши цим доньці психологічну травму та душевний біль, унаслідок чого донька відкинула її як матір. Таким чином, позивач мала беззаперечну можливість возз`єднатися та перебувати з дитиною в період екстреної евакуації для здійснення своїх батьківських обов`язків та прав і надання дитині необхідної допомоги в ліквідації загрози життю та психіці дитини. Після переїзду до Мерефи позивач відмовилася обговорювати не лише сімейні взаємини, а й здоров`я дитини. Відповідач намагався донести до неї інформацію про здоров`я доньки через спільних знайомих, однак вона відмовлялася приймати її або ігнорувала. У двох розмовах з донькою вона не виявила інтересу до стану здоров`я дитини. Отримавши від відповідача 1 травня 2022 року свій фотоапарат з фотографіями доньки та знімками щоденника очікування її в Терновій, який містив повну інформацію про проблеми здоров`я доньки та проблеми позивача у взаєминах з нею, вона вперше відреагувала через 9 місяців, намагаючись виправдатися тим, що лише за 9 місяців вперше захотіла оглянути фотоапарат. На даний момент позивач не знає стану здоров`я дитини, вичленувавши лише деякі симптоми, про які відповідачу вдалося їй донести. Позивач не виявляє інтересу до справ дитини з моменту переїзду в Мерефу, у двох розмовах з донькою вона не виявила інтересу до справ дитини, що було відзначено донькою після першої розмови і підтверджується в другій. На даний момент позивач не знає її захоплень, взаємин у колективі та з друзями, результатів успішності за навчальний рік, її досягнень. Позивач всупереч інтересам дитини, намагається змінити її місце проживання насильницьким (примусовим) шляхом, відмовляючись обговорювати інтереси дитини та ігноруючи пропозиції відповідача щодо мирного врегулювання, а додана до позову пропозиція має формальний процесуальний характер і не спрямована на мирне врегулювання питання. Донька не тільки не розглядає можливість проживання з позивачем, але й не хоче вступати з нею в контакти. Це сталося внаслідок психологічних травм завданих позивачем дочці не тільки в сімейному інциденті, а й травм, отриманих останніми роками сімейного життя від подібних інцидентів як результат. Відкидання дитиною позивача сталося в результаті захисної реакції від зриву її психіки на вчинки позивача на тлі природної прихильності до матері та позбавлення можливості з нею перебувати. Дитина півтора роки проживає з відповідачем без позивача на новому місці, повністю адаптувалася до нових умов життя. На думку відповідача примусова передача доньки позивачу, у разі задоволення її позову, буде серйозною психологічною травмою для дитини, що не на користь дитини. Наразі донька повністю відновила свій щасливий дитячий світ, зруйнований волею позивача, вона легко влилася у новий шкільний колектив, знайшла багато друзів у школі та у дворі, відвідує танцювальний гурток, секцію легкої атлетики, є дворазовою чемпіонкою області у різних номінаціях, має високу успішність у навчанні, активна, весела, дуже уважна до відповідача і ніколи сама не згадує мати. Ще одна руйнація її психологічного гомеостазу може призвести до серйозних негативних психологічних і соматичних наслідків. Позивач не може забезпечити здорові морально-психологічні умови для життя дитини, оскільки знаходиться в конкубінаті з іншою особою, має слабку неврівноважену психіку, хвора на істерію, що виражалося в регулярних некерованих нападах протягом спільного життя, що може бути однією з причин заподіяння дитині психологічних травм як при спільному проживанні з дитиною в сім`ї до війни, так і після вимушеного розлучення з дитиною після початку війни. Докази позивача про створення кращих, ніж дитина зараз має умов проживання є недостовірними. Твердження позивача, що відповідач з донькою є безпритульними через заборону в`їзду на територію місця проживання у Харківській області є необґрунтованими та не достовірними, оскільки відповідач з донькою на даний момент проживають в РФ та забезпечені окремим житлом з усіма зручностями. Виходячи з позовної заяви позивач не має стабільного доходу, достатнього для утримання дитини. 3 24 лютого 2022 року відповідачу одноосібно і добровільно утримує дитину. Маючи пенсійний вік, великий досвід керівної роботи та комерційної діяльності, добру освіту, відповідач забезпечив стабільний та достатній рівень доходів для створення доньці комфортних умов проживання, займаючись вдома вихованням та освітою дитини. Позивач не зможе приділяти таку кількість часу дочці, оскільки змушена буде працювати для отримання коштів для існування. Крім того відповідач ніколи не перешкоджав спілкуванню позивача з дитиною, але вважає, що спілкування має відбуватися без примусу, не завдаючи травми дитині, і відповідач маю право відмовити позивачу у вимогах примусу дитини до спілкування. Донька самостійно приймає рішення про небажання спілкуватися з позивачем, у чому відповідач неодноразово давав можливість переконатися позивачу телефоном. Місце перебування відповідача з донькою було особисто відповідачем повідомлено позивачу при першому контакті з нею після прибуття на місце 21 липня 2022 року, а також у відповіді ВП ГУНП у Харківській області на її заяву від 20 липня 2022 року. 21 серпня 2023 року позивач подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що обставини, викладені відповідачем у відзиві на позов є недостовірними, надуманими та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не відповідають дійсності. Позивач не приховувала факт власної обізнаності про наявність такого рішення суду РФ, оскільки воно не визнано відповідачем у встановленому порядку в Україні, а тому є звичайним текстом та не потребує уваги не тільки позивача, але й суду. Аналіз викладеного відповідачем щодо подій у родині підтверджує, що відповідач досі має претензії та образи на позивача у зв`язку з її рішенням про припинення спільного проживання із відповідачем та розірвання шлюбу, і саме тому фактично «примусово утримує дитину» із собою, намагаючись як можна сильніше психологічно «розчавити» позивача. Відповідач є деспотичною та авторитарною людиною. Позивачем доведено та не спростовано відповідачем, що від народження доньки по лютий 2022 року позивач безперервно турбувалась про доньку, виховувала її та в повному обсязі виконувала свої батьківські обов`язки. І виключно через те, що донька на дату початку повномасштабного вторгнення перебувала в гостях у батька, що визнається відповідачем та через подальші постійні перешкоди з боку відповідача у можливості побачити доньку, у спілкуванні з донькою, у поверненні доньки в Україну, до матері, через примусове вивезення доньки без згоди матері за межі України, в країну-агресор, не тільки позивач обмежена у реалізації своїх обов`язків та прав, але й дитина обмежена у праві отримувати любов, турботу, спілкування та можливість проживання із матір`ю. Твердження відповідача про факт спільного проживання позивача із [PERSON] однією сім`єю не відповідає дійсності, є виключно хворобливою фантазією відповідача та не доведено жодним належним та допустимим доказом, а тому такі твердження потребують критичної оцінки. Від дати припинення спільного проживання із відповідачем у січні 2022 року позивач не мала та не має жодних інтимних/подружніх стосунків із особами чоловічої статі. Також твердження відповідача, що він у травні 2022 року у законний спосіб перетнув українсько-російський кордон є неправдивими. Крім того, долучена відповідачем міграційна карта свідчить виключно про те, що відповідач разом із донькою прибув на територію Російської Федерації, проте не доводить факту законного перетину українського кордону (виїзду з України); строк перебування на території РФ зазначений з 06 травня 2022 року по 05 серпня 2022 року, подальші правові підстави перебування відповідача разом із дитиною відповідачем не повідомлені та не доведені. Позивач зауважує, що відповідач при виборі місця евакуації не привіз доньку до позивача у м. Мерефа, яке відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих віднесено до категорії «Території можливих бойових дій», хоча зобов`язаний був привезти дитину до матері, у відносно небезпечне місто, натомість обрав РФ, що свідчить про фактичну «зраду» відповідачем своєї країни. Крім того відповідач із донькою проживає у кімнаті, а не у окремій квартирі/окремому будинку, яка не є його приватною власністю, а тому у будь-який момент дитина разом із батьком можуть бути виселені з даної кімнати. Село Дубровка у Брянській області за офіційними даними вікіпедії має 2 загальноосвітні школи та населення у кількості 6793 осіб. Твердження відповідача про те, що «забезпечені окремим житлом з усіма зручностями» не підтверджені жодним доказом, а тому потребують критичної оцінки. Натомість, проживання дитини разом із матір`ю у місті Мерефа (загальною площею 7.137 кв.км, населенням у кількості 25135 осіб, має 5 загальноосвітніх шкіл, 2 ліцеї, 1 музичну уколу, 1 спортивну школу, 2 центри розвитку дітей) дозволить в повній мірі розвивати, навчати доньку, розкривати її здібності. Також позивачем підтверджено наявність у власності кількох об`єктів нерухомості, в одному з яких - в приватному будинку позивач планує проживати із донькою, в якому відповідно до Акту обстеження умов проживання від 31 травня 2023 року, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Мереф`янської міської ради, умови для проживання та виховання дітей створені належним чином, а саме - санітарно-гігієнічні норми не порушені, приватний будинок електрифікований, газифікований, водопостачання в наявності. Для дитини є окрема кімната, яка оснащена спальним місцем, місцем для навчання, шафою для речей, для дитини придбані речі. Щодо сумніву відповідача про фінансову спроможність позивача утримувати доньку. Відповідачу достеменно відомо, що фактично сім`ю утримувала позивач, в той час, як відповідач грався у комп`ютерні ігри та імітував «будівництво патріархату в родині». Позивач має вищу освіту за напрямком «Видавничо-поліграфічна справа», за період з 2002 по 2023 роки здійснювала підприємницьку діяльність. У період з 01 січня 2023 року по 11 серпня 2023 року позивач отримала кошти за надані послуги/консультації на загальну суму 248150,52 грн., що в середньому становить 31000,00 грн. в місяць. Зазначена щомісячна сума є достатньою для того, щоб забезпечити, розвивати, розважати дитину. Натомість, відповідачем не додано жодного належного та допустимого доказу його фінансової спроможності. Відповідач свідомо принижує авторитет матері в очах доньки, намагається відгородити дитину від позивача, що вже спричинило та в майбутньому тільки посилить негативний вплив на психологічний розвиток дитини. Створювані відповідачем протягом тривалого часу перешкоди позивачу у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зав`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка відповідача, який створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. 28 серпня 2023 року відповідач подав заяву, в якій просив долучити до матеріалів справи пропозицію про мирне врегулювання спору від 24 серпня 2023 року. 05 жовтня 2023 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що відсутність визнання рішення суду РФ про визначення місця проживання дитини в Україні та вихід України з «Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» не означає відсутність факту існування такого рішення в позові, а відсутність вказівки на нього в позові означає приховування цього факту від суду, а визначення значущості факту для суті справи є прерогативою суду. Дійсно відповідач не спростовував факту обопільної участі у вихованні та утриманні доньки від спільного народження до початку воєнних дій, оскільки це було нормою в сім`ї. Адвокат вводить суд в оману неправдивим (завідомо недостовірним) твердженням, що у відзиві відповідач визнав знаходження доньки з ним «гостями», та те, що відповідач чинить постійні перешкоди позивачу в можливості побачити доньку, в спілкуванні з донькою, в поверненні доньки в Україну, обмежує її в реалізації своїх обов`язків та прав, при цьому позивач не надала суду жодного доказу цих дій. Навпаки, у відзиві відповідач навів безліч належних доказів, що він зробив усе можливе і навіть більше для того, щоб позивач мала можливість реалізувати свої батьківські обов`язки, права та інстинкти, а саме: протягом більш ніж 2 місяців відповідач разом із донькою очікував на приїзд позивача, перебуваючи в зоні бойових дій, вжив усіх заходів, включно з приїздом машини, щоб привезти позивача до доньки, проте позивач не приїхала до дитини, маючи реальну можливість це зробити; 1 травня 2022 року відповідач з донькою приїхав до позивача через фронт з метою надати можливість спілкування з донькою, обговорити подальші взаємовідносини і долю сім`ї та доньки, позивач відмовилась навіть під`їхати до Покотилівки з Мерефи (23 хвилини в дорозі на електричці) для зустрічі з донькою; у грудні 2022 року донька вперше виявила інтерес до позивача і запропонувала їй приїхати в гості на Новий рік, а відповідач взяв витрати на поїздку на себе, бо вважав, що відновлення втрачених позивачем контактів з донькою може бути в інтересах доньки, позивач знову відмовилася приїхати; у червні 2023 року відповідач пропонував позивачу зустрітися на нейтральній території, безпечній для дитини, з метою привезти до неї доньку для відновлення загубленого контакту та вирішення питання про місце проживання дитини, позивач ігнорувала пропозицію; у межах цієї справи відповідач надіслав позивачеві офіційну пропозицію про мирне врегулювання спору, в якій пропонував приїхати до дочки для відновлення втрачених позивачем контактів з дитиною, вирішення питання про місце проживання дитини та прохання допомогти в лікуванні дитини, те саме повторив в особистому листуванні, позивач ігнорувала цю пропозицію; відповідач тримає в активному стані український номер телефону дитини для надання дитині можливості спілкування з позивачем. Заява про відсутність подружніх стосунків у позивача з 24 січня 2022 року по поточний момент є недостовірними. Виїзд відповідача з донькою з України є цілком законним, оскільки КПП Плетньовка (Україна) постановою КМУ закритий не був і в списку відсутній; з огляду на те, що переміщення через кордон України в ситуації, що склалася, було єдиною можливою безпечною дією для порятунку життя дитини та відповідача,

Outcome: approved