Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовною заявою до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи Управління справами апарату Верховної Ради України, Відокремлений підрозділ Державної митної служби України Дніпровська митниця Державної митної служби України, Університет митної справи та фінансів про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Дніпропетровська митниця Державної митної служби України (правонаступником якої є відокремлений підрозділ Державної митної служби України Дніпровська митниця Державної митної служби України) на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеним В.А., який зареєстрований в реєстрі за №3183, є покупцем квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником вказаної квартири є Верховна Рада України. На підставі наказу голови Державної митної служби України №227 від 21.03.2007, розглянувши лист Академії митної служби України №11/753 від 26.04.2007, виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради було прийнято рішення №135/3 від 18.05.2007 «Про введення житлових приміщень в число службових», згідно якого введено в число службових трикімнатну квартиру [ADDRESS] . В подальшому на підставі наказу Академії митної служби України №553 від 06.11.2009 «Про надання службового житла» [PERSON] - завідуючому кафедри фінансів і кредиту, доценту, доктору економічних наук, надано трикімнатну службову квартиру [ADDRESS] , житловою площею 42,8 кв.м., загальною площею 63,6 кв.м. на родину із чотирьох осіб. На підставі вищезазначеного наказу, виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради було видано ордер на житлове приміщення №00393 від 25.01.2010. Після цього, розглянувши, зокрема лист Університету митної справи та фінансів від 17.02.2021 за вх. №32/123, виконавчим комітетом Дніпровської міської ради було прийнято рішення від №921 від 21.09.2021 «Про виключення із числа службових приміщень квартири [ADDRESS] », згідно якого вирішено виключити із числа службових приміщень трикімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 42,8 кв.м., загальною площею 63,6 кв.м. та видати ордер на цю квартиру позивачу, склад сім`ї якого дві особи. На підставі вказаного рішення, виконавчим комітетом Дніпровської міської ради було видано ордер на жиле приміщення №0000000765 від 07.10.2021. Розглянувши заяву позивача від 31.01.2023 щодо передачі до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради вказаного жилого приміщення, Апарат Верховної Ради України листом від 08.03.2023 повідомив, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована за державою в особі Верховної Ради України та обліковується за Дніпровською (Дніпропетровською) митницею Державної митної служби України. Дане житлове приміщення не належить до майнового комплексу, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, не знаходиться на балансі та у її віданні, а також на балансі підприємств та установ, що належать до сфери управління Апарату Верховної Ради України. Запропоновано для вирішення порушеного у заяві питання звернутися до Державної митної служби України. У свою\~чергу,\~у відповідь\~на звернення\~позивача від\~31.01.2023,\~Дніпровська митниця\~Державної митної\~служби листом\~№7.5-1/7.5-21/10/1221\~від 02.03.2023\~повідомила,\~що у\~2006\~році,\~відповідно до\~отриманих бюджетних\~асигнувань,\~Дніпропетровською митницею\~Державної митної\~служби України\~було придбано\~сім квартир\~на підставі\~договорів купівлі-продажу.\~Зазначені квартири\~були передані\~за актом\~приймання-передачі\~до Академії\~митної служби\~України,\~яка була\~в підпорядкуванні\~Державної митної\~служби України, для подальшого розпорядження ними та передачі працівникам, які стояли на квартирному обліку. Позивачу було запропоновано із зазначеного питання звернутися до Дніпровської міської ради (виконавчий орган) та до Університету митної справи та фінансів (орган, уповноважений управляти державним майном). Звернувшись до Дніпровської міської ради з відповідною заявою, позивач отримав лист Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/16-4443 від 13.04.2023, в якому було зазначено, що чинне законодавство передбачає, що звертатися щодо передачі у власність Дніпровської міської територіальної громади має право виключно власник об`єкта житлового фонду. Отже, Університету митної справи необхідно звернутись до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради для вирішення питання стосовно реєстрації права власності на спірну квартиру. При цьому, Університет митної справи та фінансів листом №10-38/01/321 від 19.05.2023 повідомив позивача, що не є власником квартири [ADDRESS] , а тому позбавлений підстав ініціювати зазначені дії. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки протягом майже двох років позивач позбавлений можливості реалізувати передбачене законом право на приватизацію вищевказаної квартири, він просив суд визнати відмову Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради як органу приватизації державного житлового фонду в безоплатній передачі у власність [PERSON] в порядку приватизації квартири [ADDRESS] , неправомірною, визнати за ним право на безоплатну приватизацію даної квартири, а також зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради як орган приватизації державного житлового фонду вчинити дії щодо безоплатної приватизації позивачем квартири [ADDRESS] . Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд (формування та зберігання) судової справи проводиться в змішаній (паперовій та електронній) формі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2025 закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Шахов Д.А. пітримав позовну заяву в повному обсязі та просив її задовольнити. Представник відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У поданому 17.12.2024 відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що чинним законодавством України передбачено, що звертатися стосовно передачі у власність Дніпровської міської територіальної громади мають право виключно органи, уповноважені управляти державним майном. Позовна вимога про зобов`язання департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, як органу приватизації державного житлового фонду вчинити дії щодо безоплатної приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS] , є незаконною вимогою до суду втрутитись у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Загалом, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, вважає, що позов [PERSON] до департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради є необгрунтованим, безпідставним та поданим до суду з метою спрощення чи уникнення встановленої законодавством процедури приватизації державного житлового фонду на користь громадян України. Представник третьої особи Управління справами апарату Верховної Ради України до суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи Державної митної служби України до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У поданих 18.11.2024 через систему «Електронний суд» поясненнях представник третьої особи [PERSON] зазначила, що 19.10.2020 Державною митною службою України видано наказ «Про утворення територіальних органів Державної митної служби України як відокремлених підрозділів», згідно якого було утворено Дніпровську митницю, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України. На виконання постанови КМУ № 895 від 30.09.2020 та після проведення відповідних заходів Державною митною службою України видано наказ № 472 від 30.06.2021 «Про початок здійснення митницями як відокремленими підрозділами Державної митної служби України покладених на них функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи», яким наказано митницям як відокремленим структурним підрозділам Держмитслужби розпочати з 01.07.2021 здійснювати покладені на них Митним кодексом України, законодавчими та іншими нормативно-правовими актами, Положеннями про митницю функцій і повноважень з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань митної справи. Повноваження про Дніпровську митницю, затверджене наказом Державної митної служби України «Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби» № 489 від 29.10.2020 визначає повноваження Дніпровської митниці як відокремленого підрозділу. При цьому, жодний передавальний акт та ліквідаційний баланс не містили інформації про придбані митницею та передані Академії митної служби України квартири. Також, представник третьої особи звернув увагу суду на той факт, що дане положення не містить повноважень митниці щодо здійснення будь-яких дій з цими квартирами. Представник третьої особи Університет митної справи та фінансів до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Зокрема, повідомив суд, що Університет митної справи та фінансів не є власником спірної квартири, а тому не має повноважень щодо активної участі у правовідносинах щодо її приватизації. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеним В.А., який зареєстрований в реєстрі за №3183, покупцем квартири [ADDRESS] , є Дніпропетровська митниця Державної митної служби України. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №392014473 від 22.08.2024, квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2006, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеним В.А., перебуває у власності Верховної Ради України (державна форма власності). 07.10.2021 [PERSON] з сім`єю у складі двох осбі на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 21.09.2021 №921 було видано ордер на жиле приміщення №0000000765 на право зайняття ізольованої трикімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно відповіді Апарату Верховної Ради України від 08.03.2023, наданої на запит [PERSON] від 31.01.2023 щодо передачі до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради житлового приміщення загальною площею 63,6 кв.м., роташованого за адресою: [ADDRESS] , Апарат Верховної Ради України повідомив, що дане житлове приміщення не належить до майнового комплексу, що забезпечує діяльність Верховної Ради України, не знаходиться на балансі та у її віданні, а також на балансі підприємств та установ, що належать до сфери управління Апарату Верховної Ради України. Запропоновано для вирішення порушеного у заяві питання звернутися до Державної митної служби України. У відповідь на звернення [PERSON] від 31.01.2023, Дніпровська митниця Державної митної служби листом №7.5-1/7.5-21/10/1221 від 02.03.2023 повідомила, що у 2006 році, відповідно до отриманих бюджетних асигнувань, Дніпропетровською митницею Державної митної служби України було придбано сім квартир на підставі договорів купівлі-продажу. Зазначені квартири були передані за актом приймання-передачі до Академії митної служби України, яка була в підпорядкуванні Державної митної служби України, для подальшого розпорядження ними та передачі працівникам, які стояли на квартирному обліку. [PERSON] запропоновано звернутися до Дніпровської міської ради (виконавчий орган) та до Університету митної справи та фінансів (орган, уповноважений управляти державним майном). Звернувшись до Дніпровської міської ради з відповідною заявою, [PERSON] отримано відповідь Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради за вих. №3/16-4443 від 13.04.2023, в якій зазначено, що під час розгляду звернення було виявлено, що право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за державою, в особі Верховної Ради України. Чинним законодавством передбачено, що звертатися стосовно передачі у власність Дніпровської міської територіальної громади має право виключно власник об`єкта житлового фонду. Отже, Університету митної справи необхідно звернутись до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради для вирішення питання стосовно реєстрації права власності на дану квартиру. Листом за вих. №10-38/01/321 від 19.05.2023 Університет митної справи та фінансів повідомив [PERSON] , що не є власником квартири [ADDRESS] , а тому позбавлений підстав ініціювати зазначені дії. Водночас, листом УМСФ від 29.10.2021 №10-31/01/2024 Дніпровську міську раду було повідомлено про відсутність заперечень проти прийняття квартири [ADDRESS] , до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра в установленому порядку. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1). Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22.07.2020 у справі № 295/15557/17 (провадження № 61-48216св18) вказано про те, що з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами і до числа уповноважених на це установ суд не належить, оскільки не наділений повноваженнями на прийняття рішення про приватизацію квартири. Крім того, за змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатися таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. У постанові від 09.06.2021 у справі № 296/2561/18 (провадження № 61-5068св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ може передаватись у комунальну власність за їх бажанням. При цьому Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» не містить заборон приватизації такого житлового фонду без передачі до комунальної власності. Крім того, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» не визначає підпорядкованість вирішення питання приватизації певному органу приватизації в залежності від належності житлового фонду, а лише перелічує уповноважені органи приватизації. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21\~зазначив наступне. Відповідно до статті 13 Європейської конвенції з прав людини кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 58, 82), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55), № 200/606/18 (пункт 73) і № 334/3161/17 (пункт 55), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 21, 24), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6, 5.9), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та ін.). У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.). За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Лелас проти Хорватії» («Lelas v. Croatia») від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» («Toscuta and Others v. Romania») від 25 листопада 2008 року і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави [див. рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» («Afanasyev v. Ukraine», заява № 38722/02), п. 75)]. З огляду на положення ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» прийняття відповідного рішення належить виключно до компетенції відповідача та від дій позивача не залежить. У цьому випадку порушення прав позивача відбувається у формі бездіяльності відповідача у здійсненні особою права на приватизацію житлового приміщення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 прийшов до висновку, що якщо органи приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача. Подібні висновки щодо ефективності зазначеного способу захисту права на приватизацію також було висловлено Верховним Судом у постановах: від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22), підстав для відступу від якого Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вбачає. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 червня 2025 року витребувано з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради інформацію - чи звертався [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання та реєстрації [ADDRESS] , із заявою щодо приватизації зазначеної квартири, якщо, так, то яке рішення за його заявою було прийнято. На виконання вищезазначеної ухвали суду, Департаментом житлового\~господарства Дніпровської\~міської ради\~надано інформацію,\~що [PERSON] ,\~із заявою\~про \~приватизацію квартири\~ [ADDRESS] , не звертався. Не надано таких доказів і позивачем. Таким чином, на час звернення позивача до суду відсутнє порушення його прав, а відтак у задоволенні позову слід відмовити як передчасно поданого, що не перешкоджає позивачу звернутися з питання приватизації квартири у встановлений законом спосіб.

Outcome: dismissed