Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом про стягнення з [PERSON] про стягнення орендної плати за нерухоме майно у загальному розмірі 20595,00 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., а також стягнення судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 15.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Л.І. належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів. 19.09.2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір найму (оренди) нерухомого майна, за умовами якого передав відповідачу квартиру [ADDRESS] для проживання у ній на певний строк за плату. Сторони у пункті 5.1 договору погодили, що щомісячна орендна плата за користування об`єктом нерухомості вноситься наймачем у грошовій формі і складає 9000,00 грн. У пункті 4 договору зазначено, що термін оренди діє з 19 вересня 2023 року по 18 квітня 2024 року з можливістю продовження за згодою сторін. Терміни оренди можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Повивач вказує, що 19 вересня 2023 року між ним та відповідачем був укладений акт прийому-передачі квартири, за яким він передав об`єкт нерухомості в користування [PERSON] , а остання передала частину завдатку у сумі 10000,00 грн. залишок у розмірі 8000,00 грн. повинна була віддати до 23.09.2023 року. 23.09.2023 року наймач надіслала на адресу позивача заяву, в якій зазначила, що припиняє користування квартирою та просила повернути грошові кошти, у зв`язку із зміною місця проживання, має намір розірвати договір оренди та просила повернути сплачену оплату у розмірі 10000,00 грн. та моральну шкоду у сумі 20000,00 грн. У відповідь позивач просив сплатити суму штрафу за дострокове розірвання договору оренди 18000,00 грн., суму 2100,00 грн за тиждень проживання в квартирі, вартість комунальних послуг в сумі 495,00 грн. та компенсацію за моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. Вказане повідомлення залишилось без уваги відповідача. У зв`язку з вищевикладеним позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. 30.09.2023 року до суду надійшла зазначена цивільна справа та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.10.2023 року була передана до провадження судді Макаренко І.О. Згідно розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. щодо повторного автоматизованого розподілу справи №01-08-1008 від 03.04.2025 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2025 року в провадження судді Матвєєвої Ю.О. надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення орендної плати за нерухоме майно та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду віл 04.04.2025 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 11.04.2025 року недоліки було усунуто. Ухвалою від 14.04.2025 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 25.04.2025 року до суду надійшов відзив [PERSON] в особі його представника - адвоката Михалків Б.С. на позовну заяву, у якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на їх безпідставність. Відповідач не заперечує укладення договору оренди № 1. Зазначає, що за час оренди квартири у неї істотно змінилися життєві обставини, у результаті яких вона вимушена терміново змінити своє місце проживання, про що письмово повідомила позивача заздалегідь (в порядку досудового врегулювання спору), а тому вважає, що договір не порушувала. Ухвалою суду від 14.04.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач та її представник підтримали доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, наполягала на їх урахуванні, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі через його недоведеність та безпідставність. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та її представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 15.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Л.І. зареєстрованого в реєстрі 2065. При цьому суд зазначає, що набуття позивачем права власності у 2007 році не зобов`язує його до обов`язкової державної реєстрації права власності, що закріплено у п. 53 постанови Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 року, відповідно до якого у разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації. 19 вересня 2023 року [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (Орендар) уклали договір оренди квартири [ADDRESS] за умовами пункту 1 якого в оренду відповідачу передається квартира [ADDRESS] , загальною площею 44 кв.м, для проживання у ній на певний строк за плату. Згідно п.4 Договору термін оренди діє з 19 вересня 2023 року по 18 квітня 2024 року з можливістю продовження за згодою сторін. Терміни оренди можуть бути змінені лише за взаємною згодою сторін. Пунктом 5.1. Договору орендна плата за використання квартири та майна становить 9000,00 грн. на місяць. Сплата коштів за перший місяць проживання здійснюється Орендарем в момент підписання Договору. Окрім того, в момент підписання Договору Орендар сплачує Орендодавцю заставну суму коштів, еквівалентну вартості одного місяця оренди. Згідно п.5.2 Договору за період свого проживання Орендар зобов`язаний самостійно оплачувати комунальні та інші послуги. У пункті Договору 8.2.-достроково може бути розірваний в односторонньому порядку Орендодавцем (без повернення Орендарю передоплати за проживання) у разі - використання приміщення не за призначенням; порушення громадського порядку; перебування у квартирі тварин. У пункті 8.3 у разі дострокового договору з ініціативи Орендаря, Орендар зобов`язується сплатити Орендодавцю штраф (неустойку) у сумі, еквівалентній вартості оренди квартири за 2 (два) місяці проживання. 19 вересня 2023 року між сторонами був укладений акт прийому-передачі квартири, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування (оренду) нерухоме майно у вигляді квартири загальною площею 44 кв.м, що заходиться за адресою: [ADDRESS] . 23.09.2023 року відповідач надіслала на адресу позивача заяву, в якій зазначила, що припиняє користування квартирою та просила повернути грошові кошти, у зв`язку із зміною місця проживання, має намір розірвати договір оренди та просила повернути сплачену оплату у розмірі 10000,00 грн. та моральну шкоду у сумі 20000,00 грн. У відповідь позивач просив сплатити суму штрафу за дострокове розірвання договору оренди 18000,00 грн., суму 2100,00 грн за тиждень проживання в квартирі, вартість комунальних послуг в сумі 495,00 грн. та компенсацію за моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. Вказане повідомлення залишилось без уваги відповідача. У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться (стаття 526 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вказано у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18): «тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі статтею 759, частиною першою статті 761, частиною першою статті 762 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Положеннями частини 1 статті 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частиною першою статті 811 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається у письмовій формі. Жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає. Згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Положеннями статті 820 ЦК України встановлено, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Статтею 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, невиконання або неналежне виконання користувачем зобов`язання з оплати, є порушенням виконання грошового зобов`язання і передбачає застосування правових наслідків порушення зобов`язання та настання відповідальності за порушення грошового зобов`язання, зокрема, згідно з приписами статей 611, 625 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач ставить вимогу про стягнення з орендаря відповідача [PERSON] на його користь 18000,00 грн. за порушення умов договору оренди від 19 вересня 2023 року в частині п.8.3 про дострокове розірвання договору з ініціативи Орендаря. Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 81 ЦПК України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 у справі № 404/330/19. З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що 19 вересня 2023 року між сторонами був укладений договір оренди житлового приміщення, за яким квартира була передана відповідачу актом прийому-передачі від 19 вересня 2023 року, сторони визначили розмір та строк орендної плати. Уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним. Строк дії договору оренди від 19 вересня 2023 року сторонами визначено з 19 вересня 2023 року до 18 квітня 2024 року (п. 4 договору). З урахуванням надісланого відповідачем на адресу позивача повідомлення про розірвання договору та повернення грошових коштів, з 23 вересня 2023 року укладений між сторонами договір оренди нерухомого майна від 19 вересня 2023 року вважається розірваним в односторонньому порядку на підставі пункту 8.3. договору. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності,

Outcome: partial