Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

Позивачка за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] , в якому просила суд стягнути з ФОП [PERSON] в особі [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] сантехнічне приладдя згідно чека № 234 від 24.12.2019: асиметрична ванна RAVAK ROSA II 160х105, ліва, СМ21000000, вартістю 11577,00 грн; панель для ванни RAVAK ROSA II 160 асиметрична ліва, CZM1200A00, вартістю 4617,00 грн; ніжки для ванни RAVAK ASYMMETRIC II, CY55000000, вартістю 1090,00 грн; кріплення для панелі RAVAK ROSA універсальне, В23000100N, вартістю 766,00 грн; силікон White, 310 ml, вартістю 209,00 грн. та чека № 23 від 15.01.2019: сифон для раковини Ravak хромований телескопічний з латуні, Х01371, вартістю 1601,00 грн; раковина підвісна Ravak AVOKADO 85 см, права, XJIPI1100000, вартість 3689,00 грн. В у разі неможливості повернення сантехнічного приладдя зобов`язати повернути грошовий еквівалент. Стягнути з ФОП [PERSON] в особі [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування первісного позову позивачка посилалася на те, що 24 грудня 2019 року та 15 січня 2020 року вона придбала сантехнічне приаддя двома чеками № 234 та № 23 на загальну суму 23 749,00 у інтернет магазині https://ravak.kh.ua/. Оскільки магазин надає можливість розстрочки через ПАТ «ПриватБанк» купленого товару відповідно умов у розділі оплата та доставка https://ravak.kh.ua/dostavka Позивач за первісним позовом скористалась даною пропозицією та оформила розстрочку на вказану вище суму. Згідно домовленості доставка товарів вказаних у чеках № 234 від 24.12.2019 року та № 23 від 15.01.2020 року повинна була відбутися 14.02.2020 року. При доставці вказаних замовлень на адресу позивача за первісним позовом не виявилось відповідних документів, а гарантійні талони виявились не заповнені. У телефонному режимі продавець відмовився надавати відповідні документи посилаючись виключно на товарні чеки № 234 від 24.12.2019 року та № 23 від 15.01.2020 року, нібито їх досить. Того ж дня Позивач за первісним позовом звернулась до продавця через сайт https://ravak.kh.ua/ з метою врегулювання розбіжностей оскільки товар не був отриманий Позивачем за первісним позовом з об`єктивних підстав тобто не був фактично розірваний договір купівлі-продажу. В свою чергу Відповідач за первісним позовом послався на договір з «ПриватБанком» та вказав про неможливість врегулювання спору на даному етапі оскільки Позивач за первісним позовом вже майже два місяці сплачувала кредит. 29.02. та 02.03.2020 року Позивач за первісним позовом зверталась до Відповідача за первісним позовом намагаючись особисто вручити вимогу про повернення коштів за чеками № 234 від 24.12.2019 року та № 23 від 15.01.2020 року, але це виявилось неможливим, навіть після звернення в поліцію, яка виїздила на місце фактичного розташування відповідача 02.03.2020 року. 04.03.2020 року Позивач за первісним позовом направила Укрпоштою повідомлення про розірвання договору купівлі-продажу та повернення грошових коштів. 10.03.2020 року відповідач за первісним позовом отримавши зазначеного листа через особисту електронну переписку повідомив Позивача за первісним позовом, що він розцінює це як вимагання грошей та буде змушений звернутись до поліціїї також. Паралельно з цими подіями Позивач за первісним позовом була вимушена повертати споживчі кредити за вказаними чеками ПАТ КБ «ПриватБанк», які вона фактично сплатила та закрила 20.04.2020 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.11.2021 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ФОП [PERSON] , третя особа ПАТ КБ Приватбанк про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів та відшкодування збитків. 11 липня 2022 року Полтавський апеляційний суд своєю Постановою рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2021 року залишив без змін. Оскільки договори купівлі-продажу від 24.12.2019 року чек № 234 та від 15.01.2020 року чек № 23 укладені між [PERSON] та ФОП [PERSON] не були розірвані у судовому порядку, то покупець має право отримати від продавця товар згідно вказаних чеків. 25 серпня 2022 року Позивачем за первісним позовом була направлена заява про надання придбаного сантехнічного приладдя до Відповідача за первісним позовом. 05 вересня 2022 року Відповідач за первісним позовом згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримав вказану заяву Позивача за первісним позовом. Вказана заява була проігнорована Відповідачем за первісним позовом та відповідь не була надана взагалі у письмовому вигляді. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилався на те, що між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу від 24.12.2019 року № 234 та від 15.01.2020 року № 23. 24 грудня 2019 року [PERSON] придбала сантехнічне обладнання в інтернет-магазині, розташованому на сайті [INFO] що належить ФОП [PERSON] . У зв`язку з тим, що магазин надає можливість оформлення покупки через розстрочку від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», то [PERSON] оформила покупку через розстрочку від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно, 24 грудня 2019 року [PERSON] придбала Товарів на суму 18 459,00 грн, що підтверджується чеком № 234 від 24.12.2019 року. За даним чеком було придбано Асиметрична ванна RAVAK ROSSA II 160*105 ліва вартістю 11577,00 грн, Панель для ванни RAVAK ROSSA II 160 асиметрична ліва, вартістю 4617,00 грн, ніжки для ванни RAVAK ASYMMETRIC ІІ вартістю 1090 грн, кріплення для панелів RAVAK ROSA універсальне вартістю 766,00 грн, силікон вартістю 209,00 грн, а разом на 18 259,00 грн. До цієї суми також включалась вартість доставки 200 грн, з доставкою сума замовлення склала 18 459,00 грн. 15 січня 2020 року [PERSON] придбала інший товар, що також підтверджується чеком № 23 від 15.01.2020 року. За даним замовленням [PERSON] придбала Сифон для раковини RAVAK хромований телескопічний з латуні вартістю 1601,00 грн та Раковину підвісну RAVAK AVOCADO 85 см, права вартістю 3689,00 грн, а разом на суму 5290,00 грн. У зв`язку з тим, що товар був в наявності, ФОП [PERSON] запропонував здійснити доставку замовлення на 28 грудня 2019 року. На що [PERSON] було запропоновано здійснити доставку в іншу дату, а саме після 09 січня 2020 року, мотивуючи тим, що передують свята та вона ще не встигне доробити ремонтні роботи. ФОП [PERSON] погодився доставити товар на іншу дату. Після чого [PERSON] було оформлено та сплачено додаткове замовлення, від 15.01.2020 року. Дане замовлення також було оформлено через сайт та сплачено у розстрочку від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Після чого [PERSON] запропонувала доставити товар 14.02.2020 року. ФОП [PERSON] проти цього не заперечував. 14.02.2020 року на адресу [PERSON] було організовано доставку товарів, які були вже сплачені нею та знаходились постійно на складі ФОП [PERSON] в наявності. [PERSON] відмовилась отримувати товар, вимагаючи від ФОП [PERSON] видаткову накладну, що повинна бути виписана датою доставки. ФОП [PERSON] пояснив, що факт покупки та оплати було здійснено 24 грудня 2019 року та 15 січня 2020 року відповідно, про це є підтвердження чеки на придбання товарів, та він не може виписати їй видаткову накладну датою доставки, бо такий документ не передбачено жодним законодавчим актом щодо здійснення покупки товарів кінцевим споживачем. Документом, що підтверджує факт оплати та покупки є чек. У зв`язку з тим, що покупка товарів здійснювалась в Інтернеті, то п. 8 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» відносить такі договори до договорів, що укладені на відстані. Це є договір, укладений продавцем зі споживачем за допомогою «засобів дистанційного зв`язку», до яких належать телекомунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення та інформаційні мережі, зокрема Інтернет. Відповідно, на момент здійснення покупки товарів [PERSON] надано розрахунковий документ чек, що відповідає вимогам законодавства України, зокрема Цивільному кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів». У зв`язку з тим, що [PERSON] придбала товар у розстрочку, то оплату за такий товар було здійснено фінансовою установою, а саме ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», тому у [PERSON] є ще розрахункові документи, що надані ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». [PERSON] , порушуючи укладений на відстані Договір купівлі-продажу відмовилась прийняти товар та через певний час звернулась до суду з позовом про розірвання Договору купівлі-продажу. Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.11.2021 року їй було відмовлено у задоволенні позову і постановою Полтавського апеляційного суду від 11.07.2022 року рішення Московського районного суду м. Харкова залишено без змін. Встановлено, що в діях продавця ФОП [PERSON] не вбачається порушень прав [PERSON] як покупця при придбанні товару у [PERSON] , оскільки останнім були видані належні товарні чеки на дату оплати, доставлено Товар в узгоджені між сторонами строки та надані ксерокопії гарантійних талонів, оригінали яких перебували в коробках з товаром, від огляду якого [PERSON] відмовилась. Посилається, що суди двох інстанцій прийшли до обгрунтованого висновку про відсутність достатніх правових підстав для розірвання договору купівлі-продажу з огляду на недоведеність [PERSON] факту порушення її прав ФОП [PERSON] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28 березня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року зустрічну позовну заяву від 11.08.2023 року, яку подано представником відповідача ФОП [PERSON] адвокатом Литвиненко А.С. про стягнення заборгованості за зберігання сантехнічного приладдя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до ФОП [PERSON] про стягнення сантехнічного приладдя, набутого без належної правової підстави за рахунок позивача та здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2024 року закрито підготовче провадження справі та призначено справу до судового розгляду по суті. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне. 24 грудня 2019 року та 15 січня 2020 року Позивач за первісним позовом придбала сантехнічне приаддя двома чеками № 234 та № 23 на загальну суму 23 749,00 у інтернет магазині https://ravak.kh.ua/. 24 грудня 2019 року Позивач за первісним позовом придбала Товарів на суму 18 459,00 грн, що підтверджується чеком № 234 від 24.12.2019 року. За даним чеком було придбано Асиметрична ванна RAVAK ROSSA II 160*105 ліва вартістю 11577,00 грн, Панель для ванни RAVAK ROSSA II 160 асиметрична ліва, вартістю 4617,00 грн, ніжки для ванни RAVAK ASYMMETRIC ІІ вартістю 1090 грн, кріплення для панелів RAVAK ROSA універсальне вартістю 766,00 грн, силікон вартістю 209,00 грн, а разом на 18 259,00 грн. До цієї суми також включалась вартість доставки 200 грн, з доставкою сума замовлення склала 18 459,00 грн. 15 січня 2020 року Позивач за первісним позовом придбала інший товар, що також підтверджується чеком № 23 від 15.01.2020 року. За даним замовленням Позивач за первісним позовом придбала Сифон для раковини RAVAK хромований телескопічний з латуні вартістю 1601,00 грн та Раковину підвісну RAVAK AVOCADO 85 см, права вартістю 3689,00 грн, а разом на суму 5290,00 грн. Оскільки магазин надає можливість розстрочки через ПАТ «ПриватБанк» купленого товару відповідно умов у розділі оплата та доставка https://ravak.kh.ua/dostavka Позивач за первісним позовом скористалась даною пропозицією та оформила розстрочку на вказану вище суму. Згідно домовленості доставка товарів вказаних у чеках № 234 від 24.12.2019 року та № 23 від 15.01.2020 року повинна була відбутися 14.02.2020 року. У зв`язку з тим, що Товар був в наявності, Відповідач за первісним позовом запропонував здійснити доставку замовлення на 28 грудня 2019 року. На що Позивачем за первісним позовом було запропоновано здійснити доставку в іншу дату, а саме після 09 січня 2020 року, мотивуючи тим, що передують свята та вона ще не встигне доробити ремонтні роботи. Відповідач за первісним позовом погодився доставити Товар на іншу дату. Після чого Позивачем за первісним позовом було оформлено та сплачено додаткове замовлення, від 15.01.2020 року. Дане замовлення також було оформлено через сайт та сплачено у розстрочку від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Після чого Відповідачем за первісним позовом було запропоновано доставити Товар 14.02.2020 року. Позивач за первісним позовом проти цього не заперечувала. 14.02.2020 року на адресу Позивача за первісним позовом було організовано доставку Товарів, які були вже сплачені нею та знаходились постійно на складі Відповідача за первісним позовом в наявності. Однак Позивач за первісним позовом відмовилась отримувати Товар, вимагаючи від Відповідача за первісним позовом видаткову накладну, що повинна бути виписана датою доставки. У своїй позовній заяві Позивач за первісним позовом посилається на зміст ст. 1212 ЦК України, як на кондикційні зобов`язання. Ст.1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За положеннями ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаної норми права дає підстави дійти до висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Аналогічна правова позиція висвітлена у Постанові Верховного суду України від 07.06.2017 р по справі № 923/1233/15. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року № 6-122 цс14. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В той же час зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту, зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, а, отже, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі N 6-2978цс15, а також у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 р. у справі № 3-5гс15, від 22.01.2013 р. № 5006/18/13/2012, від 24.09.2014 р. у справі № 6-122цс14, у постановах Вищого господарського суду України від 2 липня 2012 року у справі № 5006/18/13/2012, від 15.03.2017 р. у справі № 910/10308/15. Правова позиція ВСУ у справі № 6-3090цс15: Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: - набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); - набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Позиція ВСУ з приводу застосування судами статті 1212 ЦК України набуття та збереження майна без достатньої правової підстави (ВСУ у справі № 6-88цс13) є єдиною. ВСУ формулює висновок наступним чином: у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Правова позиція ВСУ (постанова судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13): У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу. Ще одну правову позицію викладено ВГСУ по справі № 922/51/15 від 12 січня 2017 року. В своїй постанові ВГСУ підкреслив, що у зобов`язанні з безпідставного набуття, збереження майна підлягають доведенню: а) факт набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, б) відсутність для цього підстав, встановлених договором, законом або іншими правовими актами, в) вартість безпідставного збагачення. При цьому, обов`язок сплатити суму безпідставного збагачення виникає в силу самого факту такого збагачення і не залежить від того чи стало воно результатом поведінки набувача чи потерпілого або третіх осіб, або сталось поза волею останніх. При цьому має значення лише сам об`єктивний результат: наявність безпідставного збагачення. Відповідно, як вже було встановлена судами при розгляді іншої справи, у зв`язку з тим, що покупка Товарів Позивачем за первісним позовом здійснювалась в Інтернеті, то п. 8 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» відносить такі договори до договорів, що укладені на відстані. Це є договір, укладений продавцем зі споживачем за допомогою «засобів дистанційного зв`язку», до яких належать телекомунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення та інформаційні мережі, зокрема Інтернет. Згідно з ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а ст. 525ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), правовими наслідками, зокрема, є розірвання договору та відшкодування збитків. Частина 1 статті 611 ЦК України встановлює правові наслідки порушення зобов`язання, відповідно до якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, таким наслідком може бути припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно із вимогами ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, відповідно до якого це договір, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із вимогами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу. Купівля-продажу майна відноситься до договірних зобов`язань та відповідно регулюється правилами цивільного законодавства. Відповідно до ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу та повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Згідно з ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу. Статтями 526, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язань. Відповідач за первісним позовом всі передбачені договором умови виконав в повному обсязі, Позивач за первісним позовом уклала договір купівлі-продажу, сплатила його та не прийняла товар нічим не обгрунтовуючи свою відмову, не звернулась у встановлені законодавством строки для розірвання такого договору. З 2019 року товар, що був предметом договору знаходився на зберіганні у Відповідача за первісним позовом. При замовленні Товару Позивачем за первісним позовом на сайті https://ravak.kh.ua/ вона мала можливість ознайомитись з усіма умовами, що розміщено на сайті, в т.ч. з договором оферти, правилами повернення або обміну Товару, умовами і вартістю доставки та зберігання Товару. Відповідно до інформації, яка міститься на сайті, за посиланням https://ravak.kh.ua/dostavka передбачені всі умови зберігання Товару. У зв`язку з тим, що Відповідач за первісним позовом звернувся до суду з зустрічною позовною заявою з вимогою стягнути суму заборгованості за зберігання Товару з Позивача за первісним позовом. Розрахунок заборгованості Відповідачем за первісним позовом розраховано наступним чином: 365 днів * 3 = 1095 днів кількість днів зберігання Товару Відповідача за первісним позовом 1095 днів * 70 грн/день 76 650 грн за 1 палето-місце зберігання 76 650 грн *2 = 153 300 грн заборгованість за зберігання за 3 роки за 2 палето-місця. При перевірці аргументів Позивача за первісним позовом щодо стягнення з ФОП [PERSON] в особі [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] сантехнічного приладдя згідно чека № 234 від 24.12.2019 року та чека № 23 від 15.01.2019 року встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують ухилення Відповідача за первісним позовом добровільно повернути придбаний товар за чеками № 234 від 24.12.2019 року та № 23 від 15.01.2020 року на загальну суму 23 749,00 грн та такий спосіб захисту як пред`явлення кондикційного позову не може бути застосований, у зв`язку з відсутністю підстав, що передбачені ст. 1212 ЦК України у даних видах правовідносин. Отже, при розгляді даної справи [PERSON] не надала належних та допустимих доказів обставин, що мають істотне значення, які дають право суду задовольнити первісний позов. Щодо позовної вимоги, викладеної в зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за зберігання сантехнічного приладдя та стягнення на користь Позивача за зустрічною позовною заявою витрати на правову допомгу у розмірі 7 000 (сім тисяч) грн. та судових витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову суд зазначає наступне. Позивачем за зустрічним позовом підтверджується факт придбання Позивачем за первісним позовом 24.12.2019 року та 15.01.2020 року товарів в інтернет-магазині, розташованому на сайті https://ravak.kh.ua/, що належить Відповідачу за первісним позовом. Позивач за первісним позовом, порушуючи укладений на відстані Договір купівлі-продажу відмовилась прийняти Товар та через певний час звернулась до суду з позовом про розірвання Договору купівлі-продажу. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05.11.2021 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ФОП [PERSON] , третя особа ПАТ КБ Приватбанк про розірвання договору купівлі-продажу, стягнення коштів та відшкодування збитків. 11 липня 2022 року Полтавський апеляційний суд своєю Постановою рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2021 року залишив без змін. Ті обставини, що були вже встановлені у судовому рішенні не потребують доказування, з чого слідує, що у цій справі Відповідачем за первісним позовом вже не доводяться факти, що саме з вини Позивача за первісним позовом дане сантехнічне приладдя не було нею отримано. [PERSON] уклала договір купівлі-продажу, сплатила за товар та не прийняла його нічим не обгрунтовуючи свою відмову, не звернулась у встановлені законодавством строки для розірвання такого договору. Весь час, з 2019 року товар, що був предметом договору знаходився на зберіганні у ФОП [PERSON] ФОП [PERSON] не зобов`язаний зберігати оплачений, але не отриманий товар після 60 календарних днів, як зазначено на сайті https://ravak.kh.ua/dostavka і [PERSON] мала змогу ознайомитись з умовами Доставки та зберігання товару. У зв`язку з цим ФОП [PERSON] звернувся з зустрічною позовною заявою до [PERSON] з вимогою про стягнення з [PERSON] суму заборгованості за зберігання товару. Розрахунок заборгованості розраховано наступним чином: 365 днів * 3 = 1095 днів кількість днів зберігання Товару 1095 днів * 70 грн/день 76 650 грн за 1 палето-місце зберігання 76 650 грн *2 = 153 300 грн заборгованість за зберігання за 3 роки за 2 палето-місця. Після оплати за зберігання товару такий товар може бути відвантажено [PERSON] . З огляду на викладене, суд вважає необхідним задовольнити зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за зберігання сантехнічного приладдя та стягнути на користь Позивача за зустрічним позовом заборгованість за зберігання сантехнічного приладдя у розмірі 153300,00 грн. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги первісного позову не підлягають задоволенню, а зустрічного позову - підлягають задоволенню. За приписами п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, щосплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом,та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За правилами ч.ч.3,4,5,6 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України в разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог . Отже, витрати на правову допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. З урахуванням критеріїв співмірності, складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи є підстави вважати, що зазначені представником Відповідача за первісним позовом витрати на правничу допомогу є обгрунтованими. З урахуванням вищенаведених обставин справи, розмір витрат на правову допомогу слід стягнути з Позивача за первісним позовом у розмірі 7000 грн (сім тисяч грн). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» 536/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. З урахуванням задоволення зустрічних позовних вимог у повному обсязі, здійснюючи розподіл судових витрат у справі, що розглядається, суд вважає можливим відшкодувати позивачу за зустрічним позовом понесені судові витрати зі сплати судового збору, стягнувши їх з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved