Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи Служби у справах дітей Південноукраїнської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні та визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.10.2014 між позивачем та [PERSON] (прізвище після укладення шлюбу [PERSON] ) укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.02.2019 у справі №486/1833/18 шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дитини за місцем проживання матері - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу позивач надавав і продовжує надавати матеріальну допомогу, забезпечує доньку усім необхідним, у тому числі надає кошти на відпочинок, дозвілля, медичні препарати. З моменту повномасштабного вторгнення позивач проживає в місті Відні, де забезпечений житлом. Відповідач разом з дитиною також виїжджали за кордон, але наразі проживають за зареєстрованим місцем проживання. Позивач зазначає, що з моменту розлучення у сторін почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні доньки, її відвідуванні батьком, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони відповідача та осіб, які проживають разом з їх донькою, стосовно неможливості спілкування позивача з донькою. Намагання мирним шляхом врегулювати даний спір призводять до конфліктів, оскільки відповідач штучно створює такі обставини через які позивач не може зустрічатися та спілкуватися з донькою. Позивачем неодноразово надсилалися листи на Viber та Telegram, WhatsApp відповідача, здійснювалися дзвінки на телефон, проте відповідач перешкоджає нормальному спілкуванню з дитиною навіть через відео дзвінки. Також позивач в обґрунтування позову зазначає, що в країні триває війна і майже кожного дня рф здійснює ракетні обстріли та в цей період позивач не завжди знає де його дитина і що з нею, що весь цей час він намагався налагодити зв`язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утримані, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення, але його права як батька є порушеними. Вважає, що такі ситуації вкрай важко та негативно впливають на розвиток дитини, її характер, поведінку тощо. Позивач вважає, що такі обставини є неприпустимими в той час, коли йому доводиться змінювати свій життєвий та робочий графік, по іншому організовувати своє життя, щоб постійно бачити доньку та мати можливість без участі будь-яких інших осіб спілкуватися з нею, вирішувати абсолютно будь-які питання пов`язані з її фізичним та духовним розвитком, підвищувати її свідомість щодо оточуючого її світу, забезпечувати її усім необхідним. Посилаючись на те, що батьківської турботи, окрім як батьком, дитині ніхто не може надати, а також замінити дитині спілкування з батьком, який має усі необхідні матеріальні та фінансові ресурси для забезпечення власної дитини, її належного відпочинку, виховання, маючи в Україні у власності житло в м. Києві, належний дохід та фінансові заощадження, а також забезпечений житлом у м. Відні, яке буде комфортним для відвідування його донькою, позивач просить задовольнити позов, зобов`язати відповідача не чинити йому перешкоди щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з донькою; визначити позивачу наступний спосіб участі у вихованні доньки: щоденні розмови з донькою через телефонні месенджери, зокрема через відеозв`язок; можливість один раз на місяць в суботу або в неділю забирати доньку для проведення часу з нею з 08.00 год по 20.00 год без присутності матері; погоджувати з позивачем як з батьком, виїзд доньки за кордон; можливість два рази на рік протягом 30 календарних днів влітку та 7 календарних днів взимку відпочивати з донькою без присутності матері, в тому числі закордоном; можливість знати фактичну адресу місця проживання доньки; можливість відвідування за фактичним місцем проживання у разі хвороби доньки; можливість отримання контактів лікаря, класного керівника та керівників гуртків, які відвідує [PERSON] ; у разі зміни закладу освіти, узгодження з батьком вибору школи та узгодження залучення доньки до участі у гуртках; обов`язкове погодження з батьком вибору лікування для дитини; систематичні (не менше 2 разів на місяць) безперешкодні з боку матері відвідування батьком з донькою закритих дитячих центрів, зоопарку, лялькового театру, кінотеатрів тощо. Також просив стягнути з відповідача понесені судові витрати по справі. 19.08.2024 позовна заява відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілена та передана судді Волощук О.О. 03.09.2024 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 10.09.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 30.09.2024. 27.09.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що стороною відповідача визнаються наступні обставини: перебування сторін у шлюбі, народження спільної дитини - малолітньої [PERSON] , припинення шлюбу сторін шляхом його розірвання за рішенням суду у 2019 році, виїзд позивача з України та перебування (проживання) в країні Австрія, наявність у позивача житла (квартири) у [ADDRESS] , наявність у позивача матеріальних та фінансових ресурсів. Не визнаються (заперечуються) наступні обставини та факти: що після розірвання шлюбу позивач усіляко надавав і продовжує надавати матеріальну допомогу, забезпечує доньку усім необхідним, у тому числі надає кошти на відпочинок, дозвілля, купує в разі необхідності медичні препарати тощо, оскільки утримання позивачем (батьком) доньки здійснюється на підставі судового наказу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06.09.2022 у цивільній справі № 486/909/22; що відповідач разом з дитиною також виїжджали за меж України, але наразі вони проживають за зареєстрованим місцем проживання, оскільки відповідач з донькою (малолітньою [PERSON] ) виїхали з України на початку війни та наразі законно (легально) перебувають та фактично проживають в Латвійській Республіці (Латвії) у місті Рига, отже сторона позивача навмисно вводить суд в оману та надає недостовірну інформацію щодо фактичних (дійсних) обставин справи, а саме місця проживання відповідача та дитини, з метою маніпулювання юрисдикцією (підсудністю) цього спору судам України; безпідставність тверджень позивача про те, що відповідач перешкоджає позивачу, не бажає його присутності та штучно створює обставини, через які він не може зустрічатися та спілкуватися з донькою, оскільки відповідачем не чиняться жодні перешкоди, матеріали позовної заяви не містять жодного належного та допустимого доказу вчинення перешкод, основна перешкода в цій ситуації - це відстань від місця проживання позивача (батька) у місті Відень Республіки Австрія та місця проживання дитини у місті Рига, Латвійської Республіки, інших перешкод в контакті дитини з батьком не існує. Також у відзиві представник відповідача зазначив, що станом на сьогодні в країні триває війна і майже кожного дня рф здійснює ракетні обстріли селищ та міст нашої країни та у такий важкий період позивач, вказуючи про те, що не завжди знає де його дитина і що з нею, він відверто маніпулює та надає суду завідомо недостовірну інформацію, оскільки останній достовірно знає, що його малолітня донька [PERSON] проживає разом з матір`ю в Латвійській Республіці (Латвії) у місті Рига, країні, яка не перебуває в стані війни. Позивач добре знає та завжди може отримати інформацію про місце знаходження своєї дитини. Зазначаючи, що весь цей час він намагався налагодити зв`язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утримані, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення, позивач не врахував, що питання утримання своєї доньки позивачем вирішується доволі швидко та ефективно шляхом збільшення розміру аліментів на утримання доньки та перерахування на користь дитини суми аліментів, яка буде більша ніж 2000 гривень, які позивач (батько) перераховує наразі. Також представник відповідача зазначив, що сторона позивача не надає жодних мінімальних доказів (акт обстеження умов проживання, фото чи відеозаписи і таке інше) про те, що житло позивача у м. Відень дійсно придатне для відвідування дитиною та короткострокового проживання у ньому (ліжко, стіл, стілець, засоби гігієни, одяг по сезону, приладдя для навчання та розвитку, і таке інше). Вважає, що всі аргументи та доводи сторони позивача зводяться до того, що начебто мати дитини чинить перешкоди у спілкуванні батька з донькою, а тому він хоче захистити свої порушені права у судовому порядку, встановивши (присудивши) певний графік участі у вихованні та спілкуванні з донькою (контакт з дитиною). Насправді жодних перешкод з боку відповідача (матері) позивачу не чиниться, всі конфліктні ситуації та непорозуміння виникають за ініціативи самого позивача (батька). Ініціювання батьком дитини спору про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею в Україні, за умов, що дитина вже тривалий час (більше 2-х років) в Україні не проживає, свідчить, на думку представника відповідача, про штучний характер спору та про недобросовісну процесуальну поведінку позивача. Щодо підсудності справи, представник відповідача зазначив, що позов пред`явлено до суду першої інстанції за правилами загальної територіальної юрисдикції (підсудності) у відповідності до приписів ст. 27 ЦПК України (за зареєстрованим місцем проживання відповідачки в Україні), але такі дії сторони позивача були недобросовісними та мають всі ознаки зловживання процесуальними правами, сторона позивача приховала від суду ту обставину, що відповідач разом з дитиною вже більше двох років перебувають та проживають в місті Рига, Латвійської Республіки. І хоча за відповідачем в Україні зберігається зареєстроване місце проживання у м. Південноукраїнську (до перейменування Южноукраїнськ), остання вже тривалий час не проживає за адресою свого зареєстрованого місця проживання. Припускає, що такі недобросовісні дії сторони позивача мають мету уникнути визначення підсудності (юрисдикції) цієї цивільної справи суду України суддею Верховного Суду за правилами ст. 29 ЦПК України. Оскільки обидві сторони правовідносин є громадянами України та обидва проживають за межами України, представник відповідача вважає, що слід застосовувати ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» та ст. 5 Конвенції про юрисдикцію: право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання. У зв`язку з тим, що вже більше двох років малолітня [PERSON] перебуває під юрисдикцією Латвійської Республіки, саме Латвійська Республіка є тією Договірною Державою, в якій малолітня [PERSON] , хоча і є громадянкою України, має звичайне місце проживання та/або нове звичайне місце проживання. Пред`являючи позов (позовну заяву) у цій справі до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області сторона позивача фактично реалізувала концепцію «forum shopping» (суд, який найбільш зручний для позивача). Представник відповідача вважає, що позовна заява та матеріали цивільної справи не містять жодних доказів того, що відповідач (мати) дійсно чинить позивачу (батькові) будь-які перешкоди у будь-якій формі у спілкуванні та участі у вихованні доньки, проблема участі позивача (батька) у вихованні доньки та спілкуванні з нею (контакті з дитиною) пов`язана з тим, що позивач проживає в місті Відень, Республіки Австрія, а малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю (відповідачем) у м. Рига, Латвійської Республіки. Жодних правових та фактичних підстав для задоволення позову в цій частині немає. Щодо участі у справі в якості третьої особи Служби у справах дітей Південноукраїнської (Южноукраїнської) міської ради у відзиві зазначено, що не відомо, на стороні позивача чи відповідача виступає зазначена особа, незрозуміло, на які права та обов`язки Служби у справах дітей Південноукраїнської (Южноукраїнської) міської ради може вплинути рішення суду у цій цивільній справі, а також, що наразі достеменно відомо, що малолітня [PERSON] не проживає у м. Південноукраїнську, більше 2-х років проживає у місті Рига, Латвійської Республіки, навчається у місцевій школі, відмінно володіє мовою, має широке коло друзів, однокласників та своє соціальне середовище. На підставі зазначеного вважає, що Служба у справах дітей Південноукраїнської (Южноукраїнської) міської ради не зможе провести ні обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] у місті Рига, Латвійської Республіки, ні обстеження умов проживання батька (позивача) у м. Відень, Республіки Австрія, а отже не зможе надати суду письмовий висновок щодо розв`язання цього спору у відповідності до приписів ст. 19 СК України. Також у відзиві в порядку ст. 93 ЦПК України представником відповідача було поставлено питання для опитування учасника справи як свідка, а саме до позивача та третьої особи. Посилаючись на вищевикладене, представник відповідача просив вирішити питання про передачу цивільної справи до Верховного Суду для визначення суддею Верховного Суду підсудності цієї цивільної справи за участю іноземних елементів суду України, відмовити в задоволенні позову в частині усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, а в частині позовних вимог про визначення способів участі у вихованні доньки та спілкуванні з донькою, стороною відповідача буде запропоновано альтернативні способи участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою з урахуванням транскордонного формату контакту з дитиною. Також просив вирішити питання розподілу судових витрат сторін у справі з урахуванням ухваленого рішення та процесуальної поведінки сторін. 30.09.2024 розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача для надання йому часу надати до суду докази, які підтверджують факт проживання відповідача разом з дитиною за межами України з переказом відповідних документів. 09.10.2024 від представника відповідача надійшло письмове клопотання про приєднання до матеріалів справи наступних письмових доказів: посвідки на проживання [PERSON] в Латвії та тимчасовий захист Латвії з перекладом на українську, посвідки на проживання малолітньої [PERSON] в Латвії та тимчасовий захист Латвії з перекладом на українську, візи [PERSON] на перебування в Латвії з перекладом на українську, візи малолітньої [PERSON] на перебування в Латвії з перекладом на українську, довідки про відповідність домогосподарства кризовій ситуації та про право на отримання продовольчих товарів та основної матеріальної допомоги з перекладом на українську, табеля успішності [PERSON] в музичній школі імені Еміля Дарзіня за 1-й клас з перекладом на українську, табеля успішності [PERSON] в музичній школі імені Еміля Дарзіня за 2-й клас з перекладом на українську. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30.10.2024 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи Служби у справах дітей Південноукраїнської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні направлено до Верховного Суду для визначення підсудності у порядку статті 29 Цивільного процесуального кодексу України. 13.11.2024 ухвалою Верховного Суду відмовлено у визначенні підсудності цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи Служби у справах дітей Південноукраїнської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, з посиланням на те, що надані сторонами у справі докази на підтвердження їх проживання за межами України повною мірою не дають підстав для висновку, що станом на час вирішення питання про підсудність справи сторони проживають поза межами України. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 28.11.2024 продовжено розгляд цивільної справи, призначено підготовче судове засідання на 18.12.2024. В судовому засіданні 18.12.2024 за клопотаннями представників сторін оголошено перерву до 29.01.2025 та судом надано сторонам строк для укладення мирової угоди. 29.01.2025 ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради Миколаївської області. Підготовче судове засідання відкладено на 19.02.2025. 10.02.2025 позивачем надано письмові пояснення згідно запитань письмового опитування, у яких позивач зазначив, що поставлені відповідачем питання не стосуються погодження графіку спілкування з дитиною, участі в її вихованні та взагалі жодним чином не зачіпають інтереси дитини, які є першочерговими в рамках розгляду даної справи. Стосовно поставлених відповідачем питань, повідомив наступне: питання щодо виїзду дитини за кордон та його законності (№ 1, 2, 5) не мають жодного відношення до заявлених вимог, позов не містить вимог про повернення дитини в Україну, а стосується виключно реалізації права на спілкування та виховання; питання про знання дитиною мови та навчання в Латвії (№ 3, 4) не впливають на сутність розгляду справи, умови навчання дитини можуть розглядатися лише в контексті права батька брати участь у виборі освітніх програм, що є окремим питанням, але не спростовують вимог щодо забезпечення контактів з дитиною; питання щодо дій з приводу розшуку дитини чи звернення до суду про її повернення (№ 6, 7, 8) виходять за межі заявлених вимог, оскільки позов не містить вимог щодо повернення дитини чи позбавлення батьківських прав матері; питання про звернення до органів медіації (№ 9, 10) не є предметом судового розгляду, оскільки добровільне врегулювання конфлікту не є обов`язковим етапом перед подачею позову. На підставі викладеного позивач вказав, що відповідати на поставлені запитання не вбачає необхідності, оскільки вони не мають значення для справи та не впливають на вирішення заявлених вимог. 13.02.2025 представником відповідача до суду подано клопотання про застосування заходів процесуального примусу до учасника справи, мотивоване тим, що процесуальний документ, поданий позивачем [PERSON] не є заявою свідка по формі та по змісту та не містить обов`язкового елементу, а саме не зазначено про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань. Посилаючись на те, що позивач [PERSON] представлений у справі професійним адвокатом, а тому презюмується, що він повинен знати вимоги, які висуваються до певних процесуальних документів по суті спору або з процесуальних питань, що у учасника справи (позивача) [PERSON] не було права вирішувати стосується певне питання доказування у цій цивільній справі чи не стосується, і він не мав права визначати, має поставлене запитання відношення до справи чи немає, а зобов`язаний був виконати вимоги суду не ставлячи їх під сумнів, представник відповідача просив застосувати до позивача заходи процесуального примусу у формі штрафу за невиконання ухвали суду від 29.01.2025 та ненадання вичерпних відповідей на поставленні йому запитання іншим учасником справи та повторно зобов`язати [PERSON] надати відповіді на запитання представника відповідача, поставлені у відзиві на позовну заяву від 27.09.2024 року, у формі саме заяви свідка у суворій відповідності до вимог ст. 93 ЦПК України. 14.02.2025 до суду надано додаткові пояснення згідно запитань представника відповідача. У заяві свідка зазначено, що [PERSON] не звертався до ССД ПМР із зверненнями (заявами, скаргами) щодо створення йому перешкод з боку [PERSON] (матері дитини) у спілкуванні та вихованні доньки [PERSON] , щодо зникнення дитини та розшуку доньки [PERSON] , щодо визначення йому порядку та способу участі у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] . Також зазначено, що ССД ПМР є виконавчим органом Південноукраїнської міської ради, але законом не наділена повноваженнями вирішувати питання опіки та піклування, а лише здійснюють безпосереднє ведення справ і координацію діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, а також стосовно здійснення передбачених законодавством заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей та виконує інші завдання та повноваження, що закріплені у Положенні про службу у справах дітей Південноукраїнської міської ради. Враховуючи вище викладене, ССД ПМР не має повноважень на прийняття та надання висновків по суті спору. Також ССД ПМР не має повноважень на здійснення обстеження умов проживання дитини за межами України та на здійснення обстеження умов проживання [PERSON] за межами України. Так як малолітня [PERSON] проживає разом із матір`ю за межами України, ССД ПМР позбавлена можливості провести безпосередню (очну) бесіду з дитиною, але бесіду з дитиною можливо провести за допомогою відеозв`язку за безпосереднього сприяння матері дитини. Окрім того, додано лист начальника управління освіти імені Бориса Грінченка Південноукраїнської (Южноукраїнської) міської ради від 04.10.2024 №1506/01-16, що [PERSON] [INFO] не навчається в закладах загальної середньої освіти Южноукраїнської міської територіальної громади. Також 14.02.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів, а саме відеозаписів екрану телефона малолітньої [PERSON] в застосунку "Telegram" на підтвердження спілкування позивача з донькою. 19.02.2025 судове засідання не відбулося у зв`язку з розглядом головуючим суддею у даній справі кримінальної справи. Розгляд підготовчого судового засідання перенесено на 05.03.2025. 05.03.2025 підготовче судове засідання відкладено на 27.03.2025 для надання можливості позивачу та відповідачу прийняти участь у підготовчому судовому засіданні особисто в режимі відеоконференції. 27.03.2025 від позивача надійшла заява про відмову від надання відповідей на питання, наведені у відзиві на позову заяву на підставі ст.63 Конституції України. 27.03.2025 в підготовчому судовому засіданні за клопотанням сторін оголошено перерву до 08.04.2025 для надання можливості досягти мирової угоди, у зв`язку з чим було надано строк для проведення між сторонами обміном документів щодо врегулювання спору. 08.04.2025 від позивача надійшла заява, до якої додано копії пропозицій сторін щодо укладення мирової угоди, якої сторони не досягли. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 08.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 01.05.2025. 29.04.2025 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Південноукраїнської міської ради щодо участі [PERSON] у вихованні малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради 16.04.2025 №185. В судовому засіданні 01.05.2025 була оголошена перерва до 16.05.2025 для надання можливості представникам ознайомитися з висновком органу опіки та піклування. 15.05.2025 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, згідно яких, на думку позивача, висновок органу опіки і піклування не в повній мірі відповідає нормам ст. ст.141,157 Сімейного кодексу України, запропонований графік передбачає, що будь-яке особисте спілкування батька з дитиною залежить від попереднього погодження з матір`ю, а саме: щомісячні побачення, відпочинок з дитиною, відвідування дитини у разі її хвороби - за погодженням з матір`ю. Позивач зазначає, що такий графік ставить в залежність можливість його побачення з дитиною не тільки від волі самої дитини, а й від волі матері, що беззаперечно порушує рівність прав і обов`язків батьків. Вважає, що у запропонованому органом опіки і піклуванні графіку, мати наділена фактичним правом вето, що суперечить нормам законодавства і фактично обмежує право батька на участь у вихованні. Крім того, запропонований графік є розмитим і не містить конкретних часових меж, що створює підґрунтя для довільного тлумачення і потенційного зловживання з боку матері. Формулювання, які містяться у запропонованому графіку, не створюють стабільної моделі спілкування і не забезпечують виконання бажання дитини щодо регулярних контактів з батьком, які дитина чітко висловила під час бесіди зі службою. Висновок органу опіки формально зводиться до необхідності врахування найкращих інтересів дитини, проте ним не враховано волю самої дитини, яка повідомила, що хоче частіше бачитися з батьком та не заперечує проти проведення з ним канікул; не запропоновано механізму забезпечення цього бажання, що фактично нівелює участь батька у вихованні. Орган опіки зводить інтереси дитини до фіксації формального контакту, який буде неможливо реалізувати без згоди матері, тобто перетворює право на спілкування батька з дитиною на пільгу, що може бути надана або не надана іншим з батьків. Вважає, що в даній справі доцільно визначити графік спілкування батька з дитиною, який буде передбачати чітко визначені строки та форми побачень, можливість спілкування, відпочинку та участі у житті дитини без залежності від погодження іншого з батьків, механізм вирішення конфліктів у разі відмови матері, зокрема, зобов`язати відповідача завчасно попереджати позивача про неможливість зустрічі з донькою відповідно до визначеного графіку, із перенесенням дати зустрічі на іншу погоджену дату. В судовому засіданні позивач пояснив, що він підтримує свої позовні вимоги, не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки викладені в ньому висновки щодо дій позивача мають погоджуватися з матір`ю дитини, яка не дає змоги батьку виконувати свої батьківські обов`язки. Пояснив, що він хоче піклуватися про дитину, знати все про її виховання, навчання та здоров`я, місцезнаходження та щоб всі ці питання були погоджені з ним. Щодо перешкод у спілкуванні з дитиною зазначив, що пропонував, щоб донька провела з ним в Австрії літні канікули, але відповідач без погодження вивезла дитину в цей час з України, тому він не має можливості кожен раз літати в Ригу, оскільки це вимагає значних витрат, а у Відні спілкування буде дешевше, було скасовано його візит до Риги через приїзд бабусі. Весь час доньці не дозволяли спілкуватися з ним на його території. Вважає, що його доньку перевантажують навчанням, відповідач не повідомляє про хвороби доньки та перебирає на себе усі повноваження щодо організації її навчання, дозвілля, відпочинку та лікування. За рік перед зверненням до суду один раз спілкувався з донькою [PERSON] , оскільки має нову сім`ю в якій народилася дитина, тому він не мав можливості поїхати до іншої країни побачитися з донькою. На даний час дитина від другого шлюбу підросла тому він має можливість найняти няню, та частіше спілкуватися з донькою [PERSON] . Вважає, що відповідач має враховувати його обставини і надавати йому можливість реалізовувати свої права як батька. Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на задоволенні позову та визначенні участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною саме у такому вигляді, як зазначено у позовній заяві. Вважає, що висновок органу опіки та піклування обмежує права батька надмірним погодженням з матір`ю. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що жодним чином не чинить перешкод у спілкуванні доньки з позивачем, а навпаки бажає щоб їх спільна з позивачем дитина підтримувала стосунки з батьком якомога частіше. Батьку відоме місце проживання дитини та дійсний номер її телефону та номер телефону відповідача. Зазначила, що позивач періодично виходить на зв`язок з дитиною, проте, це відбувається не часто, що негативно впливає на психологічний стан дитини. Також позивач просила врахувати ту обставину, що сторони наразі проживають за кордоном в різних країнах, у дитини є відповідний розклад та графік навчання й відвідування гуртків, тому побачення мають узгоджуватися з нею та враховуватися бажання доньки. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував частково. Пояснив, що на його думку, даний спір не підсудний суду України оскільки сторони та їх спільна дитина тривалий час проживають за кордоном. Зазначив, що відповідач жодним чином не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з донькою. Позивач має можливість вільно спілкуватися з донькою за допомогою інтернет зв`язку та через телефонні розмови. Натомість сам позивач не виявляє активної зацікавленості до дитини. Зокрема, відеозаписи розмов батька з дитиною підтверджують їх вільне спілкування та спростують доводи позивача про чинення перешкод відповідача у спілкуванні. Проте, такі розмови відбуваються не часто. У зв`язку з цим представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовної вимоги в частині усунення перешкод позивачу у спілкуванні з донькою , оскільки така вимога є безпідставною та не доведена жодним належним доказом. В той же час, представник відповідача не заперечував проти задоволення вимог щодо визначення способу побачення позивача з донькою в тій частині, яка визначена органом опіки та піклування у відповідному висновку. Водночас вимога про можливість знати фактичну адресу місця проживання доньки не підлягає задоволенню, оскільки позивачу достеменно відома адреса проживання відповідача з донькою. Щодо вимоги про можливість відвідування за фактичним місцем проживання доньки у разі її хвороби та у разі зміни нею закладу освіти, узгоджувати вибір школи та гуртків з батьком, представник відповідача вважає вказані вимоги умовними, заявленим на майбутнє. Щодо вимоги про можливості отримувати контакти лікаря, класного керівника та керівників гуртків, які відвідує дитина, відповідач вважає таку безпідставною оскільки позивач не позбавлений права та можливості, як батько дитини, самостійно звернутися до відповідних установ для отримання інформації, яка стосується його доньки. Щодо вимоги про обов`язкове погодження з батьком вибору лікаря для дитини, представник відповідача вважає таку втручанням в особисте життя. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради Миколаївської області просила суд вирішити даний спір з урахуванням висновку органу опіки та піклування в найкращих інтересах дитини. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України). Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14.02.2019 було розірвано (т. 1 а.с. 14-16). Від даного шлюбу народилася дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Вказаним судовим рішенням визначено місце проживання дитини за місцем проживання матері - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Як стверджує відповідач, з моменту повномасштабного вторгнення рф до України, він проживає в Австрії в м. Відні. Згідно з копією договору оренди від 07.08.2024, позивач винаймає у м. Відні квартиру (т. 1 а.с.11-12). Відповідно до копій віз, посвідок на проживання та тимчасовий захист та довідки соціальної служби, відповідач [PERSON] та [PERSON] проживають в Латвії (т. 1, а.с. 151-160). Відповідно до табелів успішності, [PERSON] навчається в музичній школі в Латвії (т. 1 а.с. 162-167). Згідно з ч.1 ст.153, ч.3 ст.157 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.1 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та в її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України позивач та його представник не надали суду докази на підтвердження вчиненння відповідачем перешкод у спілкуванні [PERSON] з малолітньою дитиною. Натомість надані представником відповідача відеозаписи розмов позивача з дитиною свідать про те, що позивач має можливість вільно спілкуватися з дочкою. Крім того, суд зауважує, що як зазначив позивач, минулого року він спілкувався з дочкою лише один раз оскільки створив нову сім`ю в якій народилася дитина, тому не мав можливості частіше виходити на зв`язок з дочкою. Вказані обставини спростовують доводи позивача про вчинення зі сторони відповідача перешкод у спілкуванні з дитиною. Надані позивачем роздруківки листування за допомогою смс повідомлень між сторонами не є належними та допустимими доказами вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні батька з дитиною, а лише доводять факт наявності між сторонами спору щодо участі батька у матеріальному утриманні дитини та неузгодженості сторін щодо способів спілкування батька з дитиною. З огляду на викладене, у задоволенні позову [PERSON] в частині вимоги про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною слід відмовити. Водночас судом встановлено, що сторони не змогли самостійно узгодити спосіб участі батька у вихованні доньки [PERSON] . Дана обставина є підставою для визначення способів участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 вказаної Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. У статті 7 Конвенції про права дитини передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Частиною 3 статті 9 Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь - яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно з приписами ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Сімейний Кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 2 СК України визначено, що цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1 ст. 15 вказаного Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що позивач, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Бере до уваги суд і ту обставину, що одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання. Згідно з частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З наданих представником відповідача відеозаписів спілкування батька з [PERSON] вбачається, що між ними наявний зв`язок та гармонійні стосунки. Згідно з висновком органу опіки та піклування під час бесіди представника органу опіки з [PERSON] , дитина повідомила, що хоче частіше спілкуватися та бачитися з батьком, а також не заперечує проти проведення канікул у родині батька за місцем його проживання. Дані обставини також підтвердила у судовому засіданні й відповідач. Матеріалами справи стверджується, що наразі позивач проживає в Австрії, забезпечений житлом. Відповідач разом з дочкою проживають в Литві. Вказані обставини сторонами не заперечувалися. Висновком органу опіки та піклування запропоновано затвердити наступний спосіб участі батька [PERSON] у вихованні доньки [PERSON] : щоденні розмови з дочкою через телефонні месенджери, зокрема відеозв`язок з урахуванням графіку навчального процесу, організованого дозвілля і бажання самої [PERSON] ; систематичні побачення неменше 1 разу на місяць в суботу та/або в неділю з 08-00 години до 20-00 години за місцем проживання/перебування дитини за попереднім погодженням з матір`ю [PERSON] та без її присутності з урахуванням думки і бажання самої [PERSON] ; спільний відпочинок з дочкою в літній період - 30 календарних днів, в зимовий період - 7 календарних днів за попереднім погодженням з матір`ю [PERSON] , без її присутності та з урахуванням думки і бажання самої [PERSON] ; можливість відвідування за фактичним місцем проживання доньки [PERSON] у разі її хвороби за попереднім погодженням з матір`ю [PERSON] з урахуванням думки та бажання дитини. З огляду на вище викладене, беручи до уваги законодавчо закріплене право дитини на родину, та право [PERSON] як батька на спілкування з донькою та участі у її вихованні, враховуючи те, що наразі сторони перебувають за кордоном, місцем проживання позивача на території України є м. Київ, а відповідача з дитиною м. Південноукраїнськ, що знаходиться на значній територіальній віддаленості, суд доходить до переконання, що задля забезпечення збалансування наведених вище прав і гарантій сторін, слід встановити наступний порядок участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою [PERSON] , за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, а саме: - щоденне особисте спілкування через телефонні месенджери, зокрема відео зв?язок з урахуванням графіку навчального процесу, організованого дозвілля і бажання дитини; - систематичні побачення один раз на місяць в суботу та/або неділю з 08.00 год. до 20.00 год. за місцем проживання/перебування дитини з правом спільного відвідування місць та закладів приналежних до об`єктів громадського дозвілля та відпочинку дітей, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та без її присутності, з урахуванням думки і бажання дитини; - спільний відпочинок у літній період - 30 календарних днів, у зимовий період - 7 календарних днів, у тому числі за кордоном, за попередньою домовленістю з матір?ю, без її присутності та з урахуванням думки і бажання дитини; - у період хвороб дитини відвідування за фактичним її місцем проживання, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, з урахуванням думки і бажання дитини; - погоджувати з батьком виїзд дитини за закордон. Водночас вимога позивача про можливість знати фактичну адресу місця проживання доньки не підлягає задоволенню, оскільки як встановлено судом, позивачу відоме місце проживання відповідача та доньки. Крім, того позивач як батько дитини не позбавлений права самостійно дізнатися контакти лікарів, класного керівника гуртків, які відвідує дитина, з урахуванням того, що батьку відомі ці місця, а тому вимога в цій частині є безпідставною. Щодо вимоги про те, що в разі зміни дитиною закладу освіти, узгоджувати вибір школи та гуртків з батьком, то така не підлягають задоволенню, оскільки є умовною, заявленою на майбутнє, крім того обов`язкове погодження з батьком вибору лікаря для дитини є втручанням в особисте життя відповідача, а тому такі задоволенню не підлягають. Суд вважає, що визначений порядок та спосіб є достатнім і відповідатиме принципу розумності, справедливості та збалансованості між інтересами всіх учасників сімейних відносин, пріоритетному інтересу дитини та буде відповідати першоосновам розвитку особистості малолітньої дитини, враховуючи її вік, стан здоров`я, звички тощо. Водночас суд також враховує те, що батьки не можуть перекласти вирішення всіх питань лише на суд, вони мають комунікувати між собою, дослухатись один до одного та в першу чергу враховувати інтереси дитини, пам`ятати не лише про свої права, але й обов`язки створити дитині нормальну психологічну атмосферу. З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, а також життєвих обставин батьків, які наразі склалися, вони не позбавлені в майбутньому права змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати її інтересам. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково.

Outcome: partial