Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко С. І., звернувся до суду з позовом до Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання права на земельну частку (пай). Позов обґрунтував тим, що він був членом колгоспу ім. Кірова у с. Нижній Студений Міжгірського району Закарпатської, який згодом, відповідно до розпорядження Міжгірської РДА Закарпатської області від 25.02.1993 за № 74, був реорганізований у колективне сільськогосподарське підприємство «Бескид» /далі - КСП «Бескид»/. На підставі розпорядження Міжгірської РДА Закарпатської області від 07.04.1997 за № 197 за ним було визнано право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у колективній власності КСП «Бескид» розміром 0,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) вартістю 621,00 гривня. На підтвердження цього права йому було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії 3К № 0042409, зареєстрований 29.12.1997 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 185 /надалі - Сертифікат № 0042409), що стверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 04.06.2025 за № 29-7-0.31-2704/2-25. Однак на даний час він утратив оригінал цього Сертифікату № 0042409, про що в газеті «Верховина» за № 19 (11170) від 12.06.2025 було опубліковано відповідне оголошення про те, що загублений сертифікат на земельну частку (пай), серії 3К № 0042409 на його ім`я вважати недійсним. Зазначав, що 17 січня 2025 року в його інтересах адвокат Рішко С. І. звернувся до Хустської районної військової адміністрації Закарпатської області з адвокатським запитом, у якому, зокрема просив надати інформацію про можливість отримання ним дубліката Сертифіката № 0042409 або нового примірника сертифіката взамін утраченого цього сертифіката. Проте листом від 22.01.2025 за № 01-27/150 Хустська районна державна адміністрація Закарпатської області повідомила його про те, що у зв`язку із відсутністю бланків сертифікатів на право на земельну частку (пай) адміністрація не може видати новий бланк сертифіката взамін утраченого та рекомендувала звернутися до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай). Стверджував, що підтвердження права на земельну частку (пай) для нього є важливим, оскільки надасть йому змогу реалізувати в подальшому свої права та інтереси, отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, укласти договір оренди земель сільськогосподарського призначення тощо. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним право на земельну частку (пай) у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Бескид» села Нижній Студений Міжгірського (на даний час Хустського) району Закарпатської області, площею 0,71 в умовних кадастрових гектарах, згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК №0042409, виданого на підставі розпорядження Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07.04.1997 за № 197, зареєстрованого 29.12.1997 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №185. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 червня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідачі Хустська районна державна адміністрація Закарпатської області та Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області не скористалися. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Рішко С. І. у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені, однак представник позивача подав до суду 17.07.2025 і 28.07.2025 заяви, в яких просив суд розглянути цю справу без участі сторони позивача, позов підтримав повністю і просив його задовольнити (а.с.23,\~31). Представник відповідача\~Пилипецької сільської\~ради Хустського\~району Закарпатської\~області Бобонич\~І.\~у судове\~засідання також\~повторно не\~з`явився,\~хоча про\~дату,\~час та\~місце його\~проведення повідомлявся\~належним чином,\~проте подав\~до суду\~14.07.2025\~і 25.07.2025\~заяви,\~в яких\~зазначено,\~що Пилипецька\~сільська рада\~визнає позовні\~вимоги та\~просить розглянути\~дану справу\~за відсутності\~представника цієї\~сільської ради (а.с.22). Представник відповідача Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області у судове засідання теж не з`явився повторно, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлявся належним чином, причини своєї неявки до суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що згідно з розпорядженням Міжгірської РДА № 74 від 25.02.1993 колгосп ім. Кірова реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство «Бескид» (а.с.10). Із листа Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області за № 29-7-0.31-2704/2-25 від 04.06.2025 вбачається, що сертифікат на право на земельну частку (пай) по КСП «Бескид» с. Нижній Студений, який імовірно міг належати [PERSON] , мешканцю [ADDRESS] , а саме сертифікат серії ЗК № 0042409, виданий на ім?я [PERSON] від 29.12.1997 за № 185, на підставі розпорядження Міжгірської РДА № 197 від 07.04.1997, розмір земельної частки (пай) складає 0,71 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 621,00 грн на дату видачі цього сертифікату (а.с.12). Відповідно до листа Хустської районної військової адміністрації Закарпатської області від 22.01.2025 за № 01-27/150 адресованого представнику [PERSON] адвокату Рішку С. І., то у зв`язку із відсутністю бланків сертифікатів на право на земельну частку (пай) адміністрація не може видати новий бланк сертифіката взамін утрачених сертифікатів на право на земельну частку (пай), зокрема серії ЗК № 0042409 та рекомендувала заявнику звернутися до суду з позовом про визнання права на земельну частку /пай/ (а.с.13). Як убачається з газети «Верховина» за № 19 (11170) від 12.06.2025, у ній опубліковано оголошення про те, що [PERSON] утратив оригінал сертифікату на земельну частку (пай), серії 3К № 0042409, виданого на його ім`я, який водночас слід уважати недійсним (а.с.14). Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (п. «ґ» ч. 1 ст. 81 ЗК України). Відповідно до пункту 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» визначено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Отже, суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою позовну вимогу, оскільки матеріалами справи підтверджено, що на ім`я позивача дійсно було оформлено в установленому законом порядку Сертифікат № 0042409, оригінал якого втрачено, а отримати дублікат цього сертифікату він не має можливості. З огляду на те, що позивач не має іншого способу захисту порушених своїх прав, суд доходить висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення повністю.

Outcome: approved