Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частки вищевказаного будинку. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивачка та дружина померлого (відповідач у справі) [PERSON] , оскільки на момент смерті проживали зі спадкодавцем. Позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а саме на 1/4 частки спірного майна. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, позивачці було відмовлено, оскільки вказаний вище будинок є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на який оформлено за [PERSON] . Остання відмовилась надати згоду на визначення своєї частки та частки померлого у спільній власності подружжя на житловий будинок, у зв`язку із чим визначити частку [PERSON] неможливо та не можливо вчинити нотаріальні дії щодо оформлення спадкових прав. Оскільки позивач позбавлена можливості реалізувати свої права у позасудовому порядку, просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 10.12.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 11.03.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явились, представник подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч.1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не подала, про поважність причин не прибуття в судове засідання не повідомила. А тому, відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст.247 ЦПК України, здійснює розгляд справи без участі сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено до 10.00 год. 05.08.2025, в яке учасники справи не з`явились. Дослідивши докази, суд встановив такі обставини. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00051978273 від 24.06.2025, 05.06.1971 [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . Прізвище подружжя після реєстрації шлюбу « [PERSON] » та « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане 14.11.1978. 27.08.2001 [PERSON] , [INFO] , зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] видане 27.08.2001. Згідно із довідкою №284 виданою 07.02.2011 виконавчим комітетом Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] , 1978 р.н., зареєстрована в [ADDRESS] . Склад її сім`ї такий: чоловік [PERSON] , 1962 р.н., син [PERSON] , 2000 р.н., дочка [PERSON] , 2008 р.н., дочка [PERSON] , 2011 р.н., мати [PERSON] (власник житлового будинку), 1949 р.н., батько [PERSON] , 1950 р.н. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 04.07.2012. Відповідно до довідок № 872 та № 873 виданих 05.11.2024 Петриківським старостинським округом с. Петриків Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] , [INFO] , на день своєї смерті [INFO] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . На день його смерті разом з померлим проживали та були зареєстровані: дружина [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , зять [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] , внук [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва на право приватної власності на житловий будинок виданого 18.11.2002 виконавчим комітетом Петриківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області на підставі рішення виконкому сільської ради №87 від 30.10.2001, цілий житловий будинок з надвірними побудовами і спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності. Згідно із реєстровим написом вказаний житловий будинок зареєстровано 18.11.2002 в Тернопільському районному бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] та записаний в реєстрову книгу № 4 сторінка №19 за реєстровим №515. У листопаді 2002 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , який перебуває у власності [PERSON] . Загальна площа 109,1 кв.м, житлова площа 78,5 кв.м. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №79206831 від 19.11.2024, приватним нотаріусом Кравець Т.В. 19.11.2024 заведено спадкову справу №107/2024 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В. №245/02-31 від 19.11.2024 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку житлового будинку за номером [ADDRESS] після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відмова мотивована тим, що дружина спадкодавця [PERSON] не надавала згоди на визначення частки померлого [PERSON] у спільній власності подружжя на вказаний житловий будинок, тому визначити частку померлого неможливо. Спадкоємцем не були подані документи, що підтверджують право власності [PERSON] на житловий будинок. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу\~України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу\~України застосовуються в частині лише тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ними чинності. Отже, правовий режим майна подружжя регулюється нормативними актами, які були чинними на момент створення або придбання такого майна. Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та\~перехідних положень\~Цивільного кодексу\~України 2003\~року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.\~Цивільний кодекс\~України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, підлягають з`ясуванню та оцінюються судом записи у погосподарських книгах, ухвалені органами місцевого самоврядування рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічний паспорт на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до статей 16, 17 Закону УРСР «Про власність» від 07 лютого 1991 року, який був чинним на час будівництва домоволодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про\~шлюб та\~сім`ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майнові відносини, які виникли між подружжям після реєстрації шлюбу на момент побудови даного житлового будинку регулювались Кодексом про\~шлюб та\~сім`ю Української РСР, статтею 22 якого передбачалося, що майно нажите подружжям за час шлюбу визнавалось спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Надані суду докази суперечностей не містять та оцінюються судом як достовірні. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час зведення спірного домоволодіння визначено, що сумісною власністю є, зокрема, спільна власність без визначення часток. Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, набуття якого мало місце до набрання чинності Цивільним кодексом\~України 2003 року, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). За змістом статті 28\~Кодексу про\~шлюб та\~сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Тобто, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Статтями 22, 28\~Кодексу про\~шлюб та\~сім`ю України було встановлено презумпцію рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, нажиті подружжям за час шлюбу. Такий правовий принцип передбачено і нормами статей 60, 70 Сімейного кодексу України. Режим спільної сумісної власності означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя, (постанова ВС від 29.09.2021 року у справі №76 і/44318/17). Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова ВС колегії від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). Режим спільної сумісної власності для майна, придбаного подружжям за час шлюбу, встановлює і стаття 368\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України). Враховуючи викладене, спірне будинковолодіння по [ADDRESS] належало\~\~ [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності,\~\~як майно подружжя. У матеріалах справи відсутні дані щодо письмових домовленостей співвласників про визначення часток, а за життя спадкодавець не виділив свою частку у спільному майні, тому слід вважати, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на спірне будинковолодіння є рівні, і кожному з них належить по 1/2 частці майна, не зважаючи на те, що спірне будинковолодіння зареєстроване одноосібно за [PERSON] . Нотаріусом\~\~було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку спадкового майна, у зв`язку з невизначеністю часток кожного із співвласників та відсутністю державної реєстрації за померлим права власності на його частку. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із cт. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226\~ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Згідно із ч. 5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392\~ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25\~ЦК України\~здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Вказані висновки викладені в постанові ВС від 16.06.2021 у справі № 570/997/19. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Після смерті [PERSON] спадщину у виді 1/2 частки спірного будиковолодіння прийняла його дочка (позивач у справі) [PERSON] та його дружина (відповідач у справі) [PERSON] , а саме по 1/4 частці кожна, у порядку передбаченому ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, а також те, що через відсутність правовстановлюючих документів на частину житлового будинку позивач не може реалізувати своїх спадкових прав, її право підлягає судовому захисту шляхом визнання за позивачем права власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] .

Outcome: approved