Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

10 вересня 2025 року до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Перша Краматорська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування. Справу згідно автоматизованої системи «Д-3» було розподілено до провадження судді Бойка О.М. Ухвалою суду від 13 вересня 2024 року справу було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. В позовній заяві просить суд: -Встановити факт постійного проживання позивача в кв. [ADDRESS] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини; -Визнати за позивачем право власності на 1/2 частку кв. [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті його дружини [PERSON] , яка померла [INFO] . Обґрунтовує позовні вимоги тим, що [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] . Після смерті дружини, відкрилася спадщина, до складу якої також входить право власності спадкодавця на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Заповіт з розпорядження щодо визначення умов спадкування майнових прав померлої спадкодавцем за життя у встановленому порядку не складався і не посвідчувався. Позивач стверджує, що спадщина була прийнята ним згідно ст. 1268 ч. 3 ЦК України за фактом постійного спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і про відмову від цієї спадщини він не заявляв. На день смерті [PERSON] , позивач стверджує, що з 2017 року без реєстрації постійно проживав разом з нею в квартирі [ADDRESS] . Вказує, що його фактичне вселення в цю квартиру відбулося за пропозицією спадкодавця і згодою відповідачів, яким також належить право власності на 1/4 частку в цьому житловому приміщенні. Тим самим на момент цього вселення між ними було досягнуто усної домовленості про порядок користування позивачем цим жилим приміщенням, за якою таке користування мало відбуватися спільно з його дружиною на умовах сімейних стосунків. За місцем спільного проживання вказує, що разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет та були пов?язані спільним побутом, спільно харчувалися, разом проводили дозвілля і відпочинок, займалися ремонтом житлового приміщення та несли спільні витрати на його утримання, купували в інтересах нашої сім?ї необхідні речі спільного користування. Поховання померлої було здійснено [PERSON] . Після відкриття спадщини позивач продовжував одноособово проживати в успадкованому житловому приміщенні за вказаною адресою, фактично володіти ним та утримувати це житло. Окрім [PERSON] , на день відкриття спадщини до кола потенційних спадкоємців першої черги за законом відносились діти померлої: [PERSON] (від народження до укладення шлюбу прізвище [PERSON] і [PERSON] . Стверджує, що відповідачі відкриту спадщину не прийняли, оскільки разом із спадкодавцем на день відкриття цієї спадщини не проживали, заяву про прийняття спадщини у встановлений строк нотаріусу не подавали, спадкову справу за їх зверненням у спадковому реєстрі до теперішнього часу не заведено і не зареєстровано. Позивач зазначає, що до звернення за отриманням нотаріального свідоцтва про спадщину за законом він звертався до суду із заявою про встановлення факту проживання. Під час розгляду цивільної справи №202/10484/22 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2023 року було встановлено, що відповідачами оспорюється право позивача на вищенаведене прийняття спадщини, а тому цей спір має розглядатися в порядку позовного провадження, і за цих підстав вказану заяву було залишено без розгляду і без вирішення спірного питання по суті. 24 квітня 2024 року [PERSON] звернувся до Першої Краматорської державної нотаріальної контори з відповідною заявою щодо видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте постановою державного нотаріуса від 24.04.2024 року у видачі свідоцтва було відмовлено. Постанова була мотивована тим, що заява про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подавалася, а фактичне прийняття спадщини в установленому законодавством порядку на момент звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не встановлено. Оскільки право позивача на спадщину у даному випадку не визнається і оспорюється відповідачами, і існують перешкоди для оформлення його спадкових прав органами нотаріату, через це [PERSON] вимушений звернутися до суду за вирішенням даного спору в порядку позовного провадження про визнання за ним права власності на успадковане майно. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву в якому заперечувала позовні вимоги та просила суд відмовити в їх задоволенні. Вказала, що [PERSON] не проживав за вказаною адресою, доказів цього, на її думку, позивачем не надано. Також, вказала, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого цивільного права у суді. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву в якому також заперечувала позовні вимоги та просила суд відмовити в їх задоволенні. Вказала, що [PERSON] не проживав за вказаною адресою, доказів цього, на її думку, позивачем не надано. Також, вказала, що позивач обрав неналежний спосіб захисту свого цивільного права у суді. У відповіді на відзив відповідачів, позивач [PERSON] вказав, що надав до суду належні докази спільного проживання, зокрема довідку мікрорайону про проживання, а також медичні довідки де вказано, що позивач проживав в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 лютого 2025 року було Витребувано у Державного нотаріуса Першої Краматорської державної нотаріальної контори Уварової Галини Іванівни спадкову справу після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] 05 березня 2025 року копія спадкової справи надійшла до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області. У судовому засіданні представник позивача адвокат Сокирка І.І. підтримав вимоги позовної заяви та просив суд їх задовольнити. Представник відповідач адвокат Просяник Н.П. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог за їх необґрунтованістю та просила суд відмовити в їх задоволенні. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що [INFO] померла дружина позивача - [PERSON] . Після смерті дружини, відкрилася спадщина, до складу якої також входить право власності спадкодавця на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Заповіт з розпорядження щодо визначення умов спадкування майнових прав померлої спадкодавцем за життя у встановленому порядку не складався і не посвідчувався. На день смерті [PERSON] , позивач стверджує, що з 2017 року без реєстрації постійно проживав разом з нею в квартирі [ADDRESS] . Просив встановити факт спільного проживання із [PERSON] та визнати за ним право власності на 1/2 вказаної квартири. Щодо спільного проживання позивача [PERSON] із [PERSON] , слід вказати, що позивач вказує на докази такого проживання, які надає суду: -Копію свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON] ; -Довідку комітету мікрорайону №4 Краматорської міської ради №01-20/288-491 від 04.11.2021 року, про проживання [PERSON] за адресою кв. [ADDRESS] , яка ґрунтується на ствердженнях свідків; -Акт комітету мікрорайону №4 Краматорської міської ради №01-20/67-100 від 25.11.2022 року, про проживання [PERSON] за адресою кв. [ADDRESS] , яка також ґрунтується лише на показаннях свідків; -Виписку із медичної картки стаціонарного хворого №209, де вказано, що [PERSON] проживала за адресою кв. [ADDRESS] ; -Екстрене повідомлення, про інфекційне захворювання, харчове, гостре професійне отруєння, незвичайну реакцію на щеплення від. 13.10.2021 року, де [PERSON] вказав адресу свого мешкання як кв. [ADDRESS] ; -Екстрене повідомлення, про інфекційне захворювання, харчове, гостре професійне отруєння, незвичайну реакцію на щеплення від. 21.10.2021 року, де [PERSON] вказала адресу свого мешкання як кв. [ADDRESS] ; -Екстрене повідомлення, про інфекційне захворювання, харчове, гостре професійне отруєння, незвичайну реакцію на щеплення від. 22.10.2021 року, де [PERSON] вказала адресу свого мешкання як кв. [ADDRESS] ; -Екстрене повідомлення, про інфекційне захворювання, харчове, гостре професійне отруєння, незвичайну реакцію на щеплення від. 28.10.2021 року, де [PERSON] вказала адресу свого мешкання як кв. [ADDRESS] . Медичній повідомлення та виписка з медичної картки не можуть слугувати належним доказом факту проживання особи за вказаною адресою, оскільки відомості про місце проживання вказується самим заявником або хворим, а заклад охорони здоров`я не наділений обов`язком перевіряти ці відомості або встановлювати реальне місце проживання особи, яка до них звертається. Щодо довідки та акту наданих комітету мікрорайону №4 Краматорської міської ради, які ґрунтуються лише на показаннях свідків, то слід вказати наступне. Відповідно до ст.63 ЦПК України Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Згідно ст.90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Тобто, показання свідків у вказаних довідці та акті є лише їх ствердженнями. Особи судом не були встановленні, клопотання про допит їх у судовому засіданні сторонами не заявлялись. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5 рп/99, встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Позивач [PERSON] та його померла дружина [PERSON] були зареєстровані за різними адресами, тому копія свідоцтва про шлюб не може бути доказом спільного проживання саме за адресою померлої [PERSON] у кв. [ADDRESS] . Тобто, [PERSON] не надав до суду належних доказів того, що він дійсно проживав разом із [PERSON] у кв. [ADDRESS] , а тому в частині позовних вимог про встановлення факту постійного проживання слід відмовити. Щодо визнання права власності на майно у порядку спадкування, слід вказати наступне. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивач вважає, що зазначені обставини свідчать, що без визнання права власності на 1/2 частину квартири у порядку спадкування за законом, як за спадкоємцем, позивач не має можливості одержати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка відкрилась після смерті його дружини [PERSON] . Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Як вже зазначалось вище, факт спільного проживання позивача із спадкодавцем за адресою кв. [ADDRESS] суду, з наявних матері цивільної справи, встановити не вбачається за можливе, а тому визнати право власності позивача на 1/2 вказаної квартири не вбачається за можливе, як за спадкоємцем, який саме проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно п. 3, 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. З позовної заяви вбачається, що фактично перешкодою для позивача у оформленні права власності є відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії через пропущення шестимісячного строку для звернення до нотаріальної контори та не надання доказів того, що [PERSON] проживав разом із [PERSON] за однією адресою станом на час відкриття спадщини. Разом із цим, у даному випадку належним способом захисту права позивача повинен бути позов про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Ухвалою суду від 28 лютого 2025 року було Витребувано у Державного нотаріуса Першої Краматорської державної нотаріальної контори Уварової Галини Іванівни спадкову справу після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] 05 березня 2025 року копія спадкової справи надійшла до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області. З наданої спадкової справи вбачається, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до нотаріальної контори вчасно, для отримання свідоцтв про право на спадщину. [PERSON] звернувся до нотаріальної контори лише у квітні 2024 року, тобто через 2,5 року з моменту відкриття спадщини. Фактично, з огляду на матеріали цивільної справи, вбачається, що позивач обрав неналежний спосіб захисту цивільного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Велика Палата Верховного Суду у постанові №\~990/150/23\~від 22.02.2024 року зазначила, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту та усіх сторін у справі. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, надані до неї докази та посилання на докази, вислухавши ствердження сторін по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі через їх необґрунтованість. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: dismissed