Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

Представник позивача ТОВ « ФК «Ейс» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 31 березня 2024 року ТОВ « Макс Кредит» та відповідач уклали кредитний договір № 00-9701209 у формі електронного документа з використанням електронного підпису шляхом введення відповідачем одноразового ідентифікатора - 61712, відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит у розмірі 6 000 грн. на умовах строковості, зворотності і платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом, а також комісію за надання кредиту в розмірі 600 грн. Позичальник перерахував грошові кошти в розмірі 6 000 грн. на банківську картку № [NUMBER] . 25 листопада 2024 року ТОВ «Макс Кредит» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали договір факторингу № 25112024-МК/Ейс відповідно до умов якого позивачеві відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до витягу з реєстру боржників ТОВ «ФК «Ейс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 34 758 грн. , яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 6 600 грн., по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 28158 грн. ТОВ «ФК «Ейс» не здійснював нарахувань за кредитним договором. На підставі вищезазначеного представник позивача змушений звернутись до суду з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 00-9701209 від 31 березня 2024 року у розмірі 34 758 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 6 600 грн., по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 28 158 грн., а також понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 2 422,40 грн. і витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. 17 червня 2025 року ухвалами судді Новокодацького районного суду міста Дніпра відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у АТ «ПУМБ». Представник позивача Тараненко А.І. у позовній заяві просив суд розглядати справу за відсутності їх представника, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128,130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Новокодацького районного суду міста Дніпра, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 22 липня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 31 березня 2024 року о 15:15:22 годині між ТОВ «Макс Кредит» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії № 00-9701209 у формі електронного документу з використанням електронного підпису шляхом введення відповідачем одноразового ідентифікатора - 61712 (а. с. 14-18, 27). Відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідачу було видано кредит на споживчі потреби в сумі 6 000 грн. строком на 360 календарних днів до 26 березня 2025 року, зі сплатою відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом відповідно до умов вищевказаного договору. Крім того, відповідачем [PERSON] разом з підписанням кредитного договору також було підписано паспорт споживчого кредиту з повною інформацією, яка надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит № 00-9701209 (а. с. 24-26). Також судом встановлено, що ТОВ «Платежі Онлайн», як технологічний оператор платіжних послуг повідомив, що на сайті торговця через платіжний сервіс «Platon» було проведено успішні транзакції та перераховано грошові кошти [PERSON] , що підтверджується відомостями про успішність операції за номером транзакції № 41188-73254-78454 у розмірі 6 000 грн. перерахованих 31 березня 2024 року о 15:15:26 годині про перерахування коштів на карту [NUMBER] (а. с. 28-30). На виконання ухвали суду АТ «ПУМБ» від 25 червня 2025 року за № КНО-07.8.5/8337 БТ надано відповідь, що на ім`я [PERSON] у банку було відкрито рахунки до банківських карток, одна з яких № 5355280213838632 і додано виписку по вказаному рахунку за період з 31 березня 2024 року по 05 квітня 2024 року, яка містить зарахування на суму 6 000 грн. 31 березня 2024 року о 15:15:26 годин, та зазначено фінансовий номер телефону: [NUMBER] на який відправлялася інформація про підтвердження операції за платіжною карткою № [NUMBER] , і який знаходиться в анкетних даних [PERSON] (а. с. 95). Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписами ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 2 ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію». Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами кредитного договору досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до укладеного між ТОВ «Макс Кредит» та відповідачем кредитного договору 31 березня 2024 року позичальник [PERSON] отримав кошти у розмірі 6 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості ТОВ «Макс Кредит» за кредитним договором № 00-9701209 від 31 березня 2024 року станом на 25 листопада 2024 року судом встановлено, що заборгованість [PERSON] становила 34 758 грн.: за тілом кредиту - 6 000 грн.; за процентами - 28158 грн., комісія - 600 грн., штрафні санкції - 3000 грн. (а. с. 43-46). Також матеріалами справи підтверджено, що 25 листопада 2024 року між ТОВ «Макс Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 25112024-МК/Ейс, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 00-9701209 від 31 березня 2024 року в загальному розмірі 34 758 грн., що підтверджується витягом з реєстру боржників (а.с.47-57). Відповідно до витягу з реєстру боржників від 25 листопада 2024 року до договору факторингу №25112024-МК/Ейс від 25 листопада 2024 року, ТОВ «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 34 758 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 6600 грн., по несплаченим відсоткам за користування кредитом - 28 158 грн., штрафні санкції - 3000 грн. (а. с. 55-56). Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України). Разом із тим щодо суб`єктного складу таких правовідносин ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Частиною 1 статті 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. З інформації бази даних Державного реєстру фінансових установ, яка є у відкритому доступі, встановлено, що позивач є внесеним до такого реєстру, а відтак така особа має право на здійснення відповідних факторингових послуг. Так, відповідно до витягу з реєстру боржників від 25 листопада 2024 року до договору факторингу №25112024-МК/Ейс від 25 листопада 2024 року, ТОВ «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] у розмірі 34 758 грн. Отже, судом встановлено, що відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення позивачу права вимоги до відповідача, не було здійснено жодного платежу для погашення заборгованості за кредитним договором ні на рахунки ТОВ «ФК «Ейс», ні на рахунки попереднього кредитора - ТОВ «Макс Кредит». Крім того, з моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 25 листопада 2025 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Згідно із наданим розрахунком заборгованості, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором складає 34 758 грн., з яких: 6 600 грн. - тіло кредиту; 28 158 грн. - заборгованість за відсотками (а. с. 42). Пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, ТОВ «ФК «Ейс» просив стягнути заборгованість за основним боргом та відсотками. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Отже, принцип змагальності сторін визначений законом і він передбачає, що кожна сторона повинна довести перед судом обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У кожної із сторін не має процесуальних переваг в доведенні своїх вимог і заперечень. Перевіривши надані позивачем розрахунки та узявши до уваги умови кредитного договору, суд вважає доведеною обставину порушення відповідачем умов вказаного договору в частині своєчасного повернення суми кредита та своєчасної сплати нарахованих за користування грошовими коштами відсотків у встановлені договором терміни. Отже, заборгованість за кредитним договором №00-9701209 від 31 березня 2024 року підтверджується розрахунком заборгованості, а відповідачем не було надано власного розрахунку з метою спростування обґрунтованості заявлених позовних вимог. Всупереч умовам договору позики відповідач не виконав свого зобов`язання з повернення отриманих ним грошових коштів. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, [PERSON] не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «Ейс», ні на рахунки попереднього кредитора. Враховуючи вищевикладене, наявні в матеріалах справи докази, а також те, що відповідачем порушено умови кредитного договору № 00-9701209 від 31 березня 2024 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2 422,40 грн. Також згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача також понесених позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги, що підтверджуються договором про надання правничої допомоги №07/04/25-02 від 07 квітня 2025 року, який укладений між ТОВ «ФК «Ейс» і АБ «Тарасенко та партнери», в особі керуючого бюро - адвоката Тарасенка А.І., який діє на підставі статуту; протоколом погодження вартості послуг до договору про надання правничої допомоги № 27/12/24-01 від 27 грудня 2024 року; додатковою угодою № 33 від 07 квітня 2025 року до договору надання правничої допомоги № 07/04/25-02 від 07 квітня 2025 року щодо представництва інтересів ТОВ «ФК «Ейс» у справі щодо стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] ; актом приймання-передачі наданих послуг від 15 травня 2025 року, яким визначено вартість години роботи адвоката, детальним переліком проведеної роботи з кількістю витраченого на надану правову допомогу часу, на загальну суму 7 000 грн. (а. с. 58-66). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 7 000 грн. не відповідають у повній мірі критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних правових (юридичних) послуг та їх необхідністю, обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того, сторони до суду не з`являлися, позиція представника позивача на час подання позовної заяви була вже сформована та не потребувала додаткового вивчення судової практики та положень законодавства, а отже вона не відноситься до складних справ. Однак, враховуючи, що рішенням суду позов задоволено, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту позивача, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу і тому необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до суми 4 000 грн., що відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

Outcome: approved