Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач \~ [PERSON] \~звернулась \~до суду\~з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру, яка не є спільним майном подружжя. Позов мотивовано тим, що 21.09.2002 року у Вінницькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницької області між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.10.2024 року було розірвано. 21.04.2003 року на підставі договору купівлі продажу [PERSON] придбала двокімнатну квартиру під [ADDRESS] в житловому будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] , яка зареєстрована за позивачем на праві власності, загальна площа квартири складає 35,2 кв.м., житлова 20,9 кв.м. Зазначена квартира, хоча і придбана під час шлюбу з відповідачем, не є спільним майном подружжя,що визнавав і визнає [PERSON] , про що надав розписку, яка посвідчена нотаріусом нотаріальною конторою польського міста Зелена Гура 16.10.2024 року, так як придбана за особисті кошти. В даний час позивач має бажання продати квартиру, але без письмової згоди відповідача це зробити неможливо, а відповідач знаходиться в Польщі і зробити доручення на продаж квартири не має змоги. Просила суд, визнати право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яка не є спільним майном подружжя. В судове засідання представник позивача Вдовцова Л.К. не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в справі доказів. Суд вважає, що справу слід розглянути ухваливши заочне рішення на підставі ст.280 ЦПК України, відповідно до якої, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що даний позов підлягає до задоволення зі слідуючих підстав. Судом встановлено, що 21.09.2002 року у Вінницькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницької області між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22.10.2024 року було розірвано(а.с.16-17). 21.04.2003 року на підставі договору купівлі продажу [PERSON] придбала двокімнатну квартиру під [ADDRESS] в житловому будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS] , яка зареєстрована за позивачем на праві власності, загальна площа квартири складає 35,2 кв.м., житлова 20,9 кв.м.(а.с.9). Зазначена квартира, хоча і придбана під час шлюбу з відповідачем, не є спільним майном подружжя,що визнавав і визнає [PERSON] , про що надав розписку, яка посвідчена нотаріусом нотаріальною конторою польського міста Зелена Гура 16.10.2024 року, так як придбана за особисті кошти (а.с.5-8). У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України встановлює, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до Правової позиції, висловленої у Постанові ВСУ у справі за № 6-843цс17 від 24.05.2017 року: «За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд України ухвалюючи рішення у справі №654/5243/14-ц від 07.02.2018 року, зазначивши, що «Спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і віднесення спірного майна не до спільної власності подружжя сім`ї, а до особистої приватної власності позивача [PERSON] , придбаного нею за особисті кошти та кошти її батьків, а тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Outcome: approved