Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, збільшення розміру аліментів, визначення порядку виховання дитини батьком. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилась донька [PERSON] , [INFO] (в подальшому ім`я доньки змінено з [PERSON] на [PERSON] ). Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 05.06.2024 року, шлюб між подружжям був розірваний. Дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] працює та має стабільний дохід, та необхідні умови для проживання дитини. [PERSON] зловживає спритними напоями та вчиняв неодноразово домашнє насильство. [PERSON] було подано заяву до Служби у справах дітей Бессарабської (раніше Тарутинської) селищної ради, щодо визначення часів відвідування, спілкування з донькою [PERSON] [INFO] року. Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Оскільки на даний час збільшився розмір прожиткового мінімуму на дитину, а також зросли витрати на утримання доньки, зокрема ціни на товари першої необхідності, медикаменти, одяг тощо, є необхідність збільшити розмір аліментів на дитину. Відповідач [PERSON] є фізичною особою -підприємцем, зареєстрований з лютого 2020 року (після припинення за власним рішенням у січні 2020 року) з видом діяльності 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний). Зазначена діяльність дає відповідачу значний дохід. Спосіб життя, який веде відповідач, дозволяє зробити висновок про те, що його матеріальний стан покращився, крім того, дитина проживає разом з нею та батько має приймати участь у вихованні дитини, що й стало підставою позивача для звернення до суду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивач пояснила, що матеріальний стан відповідача покращився, витрати на дитину збільшились, дитина проживає разом з нею. Батько дитини [PERSON] належним чином не виконує своїх батьківських обов`язків, а тому має приймати участь у вихованні дитини. Дитина періодично проходить медичне обстеження, відвідує різного типу гуртки, потребує витрат на одяг, оскільки росте. В судовому засіданні представник відповідача, позовні вимоги визнав частково в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Щодо збільшення розміру аліментів просив відмовити у задоволенні, оскільки відповідач надає грошову допомогу більшу ніж зазначена у виконавчому листі, крім того, згідно доказів, які містяться в матеріалах справи має переплату за аліментами. Щодо участі батька у вихованні дитини у вихідні дні, як того хоче позивач заперечує, та зазначає, що на даний час у сторін відсутній спір з приводу його участі у вихованні доньки, саме він у разі непорозуміння з матір`ю має звертатися з відповідною позовною заявою. Він приймає участь у вихованні дитини, цього факту не заперечує позивач, а тому відсутні підстави визначати йому окремі дні та години у вихідні дні. Представник третьої особи Служба у справах дітей Бессарабської селищної ради до судове засідання не з`явилися, до суду надали заяву про розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилась донька [PERSON] , [INFO] (в подальшому ім`я доньки змінено з [PERSON] на [PERSON] ). Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 05.06.2024 року шлюб між подружжям був розірваний. Після розірвання шлюбу дитина залишилися проживати з матір`ю, позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] . 13.08.2019 року рішенням Тарутинського районного суду Одеської області з [PERSON] на користь позивача було стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Згідно розрахунку заборгованості за аліментами відносно [PERSON] , станом на 30.06.2024 року у [PERSON] є переплата по аліментам та складає: 81519 грн. 68 коп. (а.с.106-107). Під час з`ясування обставин, позивач не заперечувала того факту, що відповідач [PERSON] перераховував їй на картку грошові кошти з зазначенням платежу як аліменти у більшому розмірі. Разом з тим, позивач вважала, що це були додаткові кошти для задоволення інших потреб, а не сплата аліментів, заборгованості за аліментами відповідач не має. [PERSON] було подано заяву до Служби у справах дітей Бассарабської (Тарутинської) селищної ради, щодо визначення часів відвідування, спілкування з донькою [PERSON] в наступні дні: щовівторка, щочетверга, щонеділі з 08:0 до 20:00 години, без присутності матері. 14.06.2024 року [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації із заявою щодо вирішення питання щодо визначення часів відвідування батьком [PERSON] дитини [PERSON] , оскільки на засідання комісії Тарутинської районної служби у справах дітей та Тарутинського виконавчого комітету при прийнятті рішення не було взято до увагу заяву позивача. [PERSON] , не заперечує проти спілкування батька з донькою та вважає його необхідним, просить врахувати інтереси дитини та визначити [PERSON] , [INFO] , наступний порядок участі у вихованні та спілкування з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , у формі побачень: субота -11:00-13:00; 16:00-18:00; неділя 12:00-14:00; 17:00-19:00, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини, у присутності матері [PERSON] , [INFO] .. Згідно повідомлення Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області, відповідно до рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради №1102 від 30.05.2024 року [PERSON] надано дозвіл на системні побачення з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] (а.с.65). Дане рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради №1102 від 30.05.2024 року позивачем [PERSON] не оскаржувалось. Згідно виписки з ЄДР юридичних осіб [PERSON] припинено підприємницьку діяльність ФОП, дата формування виписки 14.02.2025 року (а.с.191). Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю суд зазначає наступне. Згідно ст.. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органами опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи добросовісне виконання позивачем [PERSON] батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, згоду відповідача, приходить до висновку про обґрунтованість вимог визначення місця проживання дитини з матір`ю. При цьому, визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з дитиною та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Щодо вимоги в частині визначення виховання та спілкування батька з малолітньою дитиною, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ст. 158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч.2 ст.159 СК України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Як було встановлено в судовому засіданні, батько дитини не ухиляється від побачень з дитиною, що не заперечувалось позивачем. Згідно рішення виконавчого комітету Тарутинської селищної ради №1102 від 30.05.2024 року, відповідачу визначено порядок його участі у вихованні дитини. Позивач не погоджувалась лише з тих підстав, що такі побачення необхідно робити у вихідні дні. Разом з тим, обґрунтування таких своїх вимог позивачем під час судового розгляду не доведено. Порядок участі у вихованні дитини визначається не лише тим з батьків чиї права порушуються, а в першу чергу інтересами дитини. СК України (ст. 157) чітко вказує, що той з батьків хто проживає окремо, має право на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, а той з батьків хто проживає з дитиною, не має права перешкоджати цьому, якщо таке спілкування не шкодить дитині. Якщо батьки не можуть домовитись порядок участі у вихованні визначається органом опіки та піклування або судом виходячи з інтересів дитини. Представником відповідача, під час судового розгляду зазначалось, що у відповідача відсутній спір на разі з цього приводу і побачення з дитиною відбуваються у вільний час з врахуванням інтересів дитини. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи із ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, [PERSON] не надано переконливих доказів щодо необхідності встановлення графіку побачень у вихідні дні при спілкуванні батька з донькою. Суд приходить до висновку, що у задоволені вимоги в частині зміни порядку участі у вихованні та спілкуванні батька з малолітньою дитиною слід відмовити. Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів суд приходить до наступного висновку. Позивачка, як на підставу задоволення позову посилається на те, що розмір стягнутих аліментів недостатній для утримання дитини, а її матеріальний стан погіршився через зростання цін, та матеріальний стан відповідача покращився. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У частині першій статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Розмір аліментів підлягає зміні з часу набрання цим рішенням законної сили, про що роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я, здоров`я та матеріального становища дитини. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Таким чином, поставивши перед судом питання про збільшення розміру стягуваних аліментів, позивачу належить доводити обставини, які мають значення в такому спорі та передбачені, зокрема, ч. 1 ст. 192 СК України. У постанові Верховного Суду України від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни способу стягнення або розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Звертаючись із позовом [PERSON] просила збільшити розмір аліментів, визначений рішенням суду, посилаючись на значне покращення матеріального становища платника аліментів, який приховує свої дійсні доходи, а також просила врахувати, що присуджений розмір аліментів на сьогодні є недостатнім для дитини відповідного віку та в умовах постійного збільшення цін та недостатнім для матеріального утримання доньки, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Отже, позивачка повинна надати докази, що підтверджують наявність юридичних складових - певних умов, які дають підстави для збільшення розміру аліментних зобов`язань. Але, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачкою не було надано належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів на підтвердження того, що з моменту ухвалення рішення 13.08.2019 року Тарутинським районним судом Одеської області по дату подачі позовної заяви, матеріальний стан відповідача покращився та матеріальний стан позивачки погіршився. Крім того, позивачка, посилаючись на те, що встановлений судом розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини, не вказує та не доводить належними, достовірними та допустимими доказами, який розмір витрат потребує дитина щомісячно. Так, суд не приймає до уваги доводи позивачки про недостатність розміру стягнутих аліментів на утримання дитини, що визначені рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 13.08.2019 року в розмірі 3000 гривень 00 копійок. Судом встановлено, що відповідач належним чином виконує свої зобов`язання зі сплати аліментів та має переплату. Також окрім сплати аліментів, що не заперечувалось позивачем, відповідач частково надавав окрему допомогу у вигляді купівлі одягу. Позивач є працездатною особою, має стабільний дохід. Суд критично ставиться до доказів, що надані позивачем, а саме медичних виписок про планові медичні обстеження, копії різних квитанції про купівлю продуктів харчування та інших товарів для дитини, як підставу необхідності збільшення розміру аліментів, у зв`язку з покращенням матеріального стану відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відтак, позивачкою не надано доказів суттєвої зміни свого матеріального стану та матеріального стану відповідача, а також таких доказів, які б із достовірністю та своєю достатністю стверджували про необхідність збільшення розміру аліментів. У матеріалах справи відсутні докази того, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, заявленому позивачкою. Враховуючи вищевикладене з урахуванням пояснень сторін, перевірених під час судового розгляду наданих сторонами доказів, суд вважає вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, а саме щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. В іншій частині вимоги позивача є необґрунтованими не підтвердженні належними та допустимими доказами та не підлягають задоволенню. Так, при ухваленні судового рішення суд обов`язково вирішує питання про судові витрати. Згідно з процесуальним законодавством, суд розподіляє судові витрати залежно від результату розгляду справи. Судом встановлено, що позивачем при подачі позову до суду не було сплачено судовий збір за позовну вимогу немайного характеру. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з вимогою про збільшення розміру аліментів, а у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено, суд вважає за необхідне віднести судовий збір на рахунок держави. З врахуванням того, що суд прийшов до висновку, що у задоволенні вимоги про участь батька у вихованні дитини , слід відмовити з позивача необхідно стягнути суму не сплаченого судового збору за вимогу немайного характеру у розмірі 1211,20 грн. З врахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про визнання місця проживання дитини з відповідача, слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial