Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] . На обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] та дід [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 5,31 га в межах території Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області. Позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] (її батько [PERSON] помер в один день з [PERSON] , а тому вона має право на спадкування тієї частки, яка б належала її батькові після смерті діда), однак пропустила строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. На думку позивача, строк для звернення до нотаріальної контори був пропущений з поважних причин, а саме у неї (позивача) не було достатніх доказів щодо встановлення факту смерті її батька та діда, тобто хто з них помер першим, які вимагала нотаріальна контора. Лише на теперішній час позивачу стало відомо про наявність в неї права на спадщину після смерті діда [PERSON] . Нотаріусом було відмовлено у вчинені нотаріальної дії через пропущення шестимісячного терміну для прийняття спадщини. Посилаючись на викладене, позивач просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Ухвалою судді Баштанського районного суду Миколаївської області від 21.06.2024 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 21.10.2024 року на запит суду від приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Павлової О.В. надійшло повідомлення про те, що спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , не заводилась. 28.01.2025 року на запит суду від Баштанської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №394/2009, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 07.05.2025 року на запит суду від приватного нотаріуса Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Остапенко І.С. надійшла копія спадкової справи №28/2023, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Баштанського районного суду Миколаївської області від 07.05.2025 року підготовче провадження у вказаній справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнають, проти задоволення позову не заперечують.\~\~ Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. [INFO] померли дідусь позивача [PERSON] та батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про смерть серії [NUMBER] та [NUMBER] (а.с.11,12). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.14) та земельну ділянку площею 5,31 га в межах території Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області (а.с.13). Позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] (її батько [PERSON] помер в один день з [PERSON] , а тому вона має право на спадкування тієї частки, яка б належала її батькові після смерті діда). Постановою Баштанської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 13.06.2023 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] [PERSON] в зв`язку з пропуском строку прийняття спадщини (а.с.15). У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21 (провадження № 61-753св22) Верховний Суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. Згідно роз`яснень, які надані Верховним Судом України в абзаці 6 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Слід зазначити, що обов`язок доведення поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який пропустив цей строк. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що поважною причиною пропуску стоку прийняття спадщини після смерті [PERSON] слугувало те, що у неї (позивача) не було достатніх доказів щодо встановлення факту смерті її батька та діда, тобто хто з них помер першим, які вимагала нотаріальна контора. На думку суду, вищенаведені позивачем обставини, без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини, не свідчать про поважність пропуску зазначеного строку. Факти смерті батька та діда підтверджуються відповідним свідоцтвами про смерть, обставин, які б свідчили про неможливість їх отримати своєчасно позивачем, судом не встановлено. Позивачем не наведено достатнього обґрунтування та не надано достатніх доказів на підтвердження поважності пропуску строку прийняття спадщини через вимагання нотаріусом відомостей про те, хто помер першим батько чи дід. Судом не встановлено поважних причин, які б об`єктивно унеможливлювали прийняття позивачем спадщини як після батька, так і після діда. Крім того, наведені позивачем обставини щодо неможливості заведення спадкової справи після смерті діда [PERSON] через відсутність відомостей про те, хто помер першим батько чи дід, спростовуються матеріалами спадкової справи №394/2009, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , з якої вбачається, що дана спадкова справа була своєчасно заведена на підставі іншого спадкоємця [PERSON] . Доказів на підтвердження вимагання нотаріусом вищевказаних відомостей для заведення спадкової справи, позивачем також не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наведенні позивачем причини пропуску строку для прийняття спадщини не є поважними в розумінні закону, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що у позивача є поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення цих дій. З огляду на порушення позивачем встановленої законом процедури прийняття спадщини, а саме, подачі заяви про прийняття спадщини з порушенням шестимісячного строку і відсутності у позивача поважних причин для його пропуску, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в повному обсязі через його необґрунтованість. Визнання позову відповідачем, суд не бере до уваги, оскільки таке визнання позову порушує загальну вимогу щодо судового рішення його законність, передбачену ч.2 ст. 263 ЦПК України. Крім того, необхідність відмови в задоволенні позову обумовлена наступним. Згідно ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. З матеріалів спадкової справи №394/2009, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що 29.12.2009 року до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] подав його син [PERSON] , надавши докази на підтвердження того, що він являється сином спадкодавця. Отже, [PERSON] є таким, який прийняв спадщину після смерті батька як спадкоємець першої черги за законом. [INFO] [PERSON] помер. З матеріалів спадкової справи №28/2023, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що спадщину після смерті останнього прийняв його син [PERSON] , надавши докази на підтвердження того, що він являється сином спадкодавця. Отже, [PERSON] є таким, який прийняв спадщину після смерті батька як спадкоємець першої черги за законом. Позивач, звертаючись до суду з позовом про надання йому додаткового строку для подачі до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] який помер [INFO] , зазначив відповідачем Баштанську міську раду Баштанського району Миколаївської області, при цьому в позові сам позивач зазначив про те, що спадкова справа після смерті останнього була заведена за ініціативи сина останнього [PERSON] . Суд зазначає, що відповідачами у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що в шестимісячний строк прийняття спадщини заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подав син спадкодавця [PERSON] , а після смерті останнього син [PERSON] . Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). Таким чином, враховуючи вищевикладене, саме [PERSON] має бути належним відповідачем у справі, у зв`язку з чим позов пред`явлений до неналежного відповідача. Позивач з клопотанням про заміну первісного відповідача належним відповідачем до закінчення підготовчого провадження у справі не зверталася. Підстав для заміни первісного відповідача належним відповідачем після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій статті 51 ЦПК України, тобто після закриття підготовчого провадження, суд не вбачає. Пред`явлення позову до неналежного відповідача за відсутності підстав для заміни первісного відповідача належним відповідачем є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати віднести на рахунок позивача в зв`язку із відмовою у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed