Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення заборгованості по виплаті середньої заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати та індексу інфляції за період затримки виплати середньої заробітної плати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у липні 2015 року її було звільнено за ст. 38 КЗпП України з Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях». Проте, розрахунок по заробітній платі на час звільнення проведено не було. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.07.2016 року по справі №916/2560/14 було підтверджено визнання грошових вимог [PERSON] до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» в сумі 134597,10 грн. (заробітна плата 99508,05 грн. та компенсації 35089,05 грн.). Згідно довідки Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» сума заборгованості по заробітній платі складає 99508,05 грн., а сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати складає 35089,05 грн. Відповідно до виписки по картковому рахунку від 10.01.2017 року, 12.12.2016 року відповідачем замість виплати компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 35089,05 грн. було виплачено компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 28246,68 грн. Згідно розрахунку Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» з компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, державне підприємство з 35089,05 грн. утримало податки у сумі 6842,88 грн. Позивачка вказує, що Державне підприємство водних шляхів «Устьдунайводшлях» повинно було сплатити їй суму, визначену ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.07.2016 року по справі №916/2560/14 у сумі 35089,05 грн., так як у цій ухвалі не зазначено, що з зазначених сум повинні бути утримані обов`язкові платежі. Крім того, позивачка зазначає, що при її звільненні Державним підприємством водних шляхів «Устьдунайводшлях» в порушення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, не було повністю виплачено середню заробітну плату в зв`язку з чим у державного підприємства перед нею виникла заборгованість. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного Одеської області від 13.10.2017 року у справі №500/5724/16-ц було підтверджено визнання грошових вимог [PERSON] до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» щодо середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 79572,66 грн., яка була визначена на підставі довідки Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» про середній заробіток. Враховуючи розрахункові листи за травень, червень, липень 2015 років, на підставі яких позивачка вважає, що розмір нижчий, ніж це передбачено нормами діючого законодавства. Позивачка вказала, що враховуючи, що вона звільнена у липні 2015 року, останні два місяця, які передують цій події є травень та червень 2015 року і тому середня заробітна плата повинна обчислюватися з урахуванням травня та червня 2015 року. Оскільки суми індексації заробітної плати не вказані у п.4 р.3 Порядку №100, то нарахована у рахунковому періоді сума індексації зарплати враховується при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження. Позивачкою проведений розрахунок заборгованості по виплаті середньої заробітної плати та розрахунок індексу інфляції за період затримки виплати середньої заробітної платиза період з 31.07.2015 року по 13.10.2017 року. Враховуючи викладене, позивачка просить суд стягнути з Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» заборгованість по виплаті компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 6842,88 грн., заборгованість по виплаті середньої заробітної плати у розмірі 34196,16 грн. та індекс інфляції за період затримки виплати середньої заробітної плати у розмірі 22421,03 грн. 13.01.2022 року представник позивачки адвокат Дубовка С.А. надав суду письмові пояснення, в яких вказав наступне. По п.1 позовної заяви щодо повернення незаконно утриманих відрахувань на податки з суми компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати. Сума компенсації встановлена за рішенням суду на підставі довідки відповідача, на момент її виплати позивачка не знаходилась у трудових відносинах з відповідачем, тобто, всі відрахування на податки повинні здійснюватися за рахунок платника, тобто, відповідача. По п.2 позовної заяви щодо довідки відповідача про середній заробіток позивачки, для начислення заробітної плати за час затримки по день фактичного розрахунку є помилковою, так як, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, для цього випадку розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, з урахуванням усіх нарахувань без виключення сум відрахування на податки. По п.3 позовної заяви щодо права на індексацію середнього заробітку в зв`язку з несвоєчасним розрахунком, згідно Закону України «Про індексацію грошових коштів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); інші виплати. Згідно з п.3 Порядку проведення індексації грошових коштів населення до об`єктів індексації, визначених у п.2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. З урахуванням викладеного та фактів і доводів викладених у позовній заяві, вважає, що є всі законні підстави для задоволення позову (а.с.86-87). У судовому засіданні позивачка просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві, та просив відмовити в задоволенні позову так як позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду. 17.12.2018 року представник відповідача надав суду відзив на позов, в якому вказав, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2017 року (справа №500/5724/16-ц) позов [PERSON] до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково, стягнуто на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 79572,66 грн., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 28.02.2018 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення. Таким чином, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області та постановою Апеляційного суду Одеської області вже встановлені факти по справі, які мають преюдиціальне значення. Позивачка ставить питання про стягнення з Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» середнього заробітку із розрахунку середньоденної заробітної плати у сумі 317,79 грн., однак, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки становить 222,27 грн. Крім того, представник позивача зазначає, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення, або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Заборгованість позивачу підприємство виплатило заявнику 07.11.2016 року. Про порушення свого права позивач дізналася 07.11.2016 року, але до суду за захистом свого порушеного права вона звернулася в листопаді 2018 року, тобто з пропуском тримісячного строку встановленого ст.. 233 КЗпП України. Враховуючи викладене, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.27-28). Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Грубіян Л.І. від 05.11.2018 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі (а.с.20). Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області Пащенко Т.П. від 07.10.2021 року прийнято до свого провадження цивільну справу, ухвалено розгляд справи провести в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.78). Вислухавши позивачку, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що ухвалою господарського суду Одеської області від 05.07.2016 року у справі №916/2560/14 підтверджене визнання грошових вимог [PERSON] до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» в сумі 134597,10, що складається із заробітної плати 99508,05 грн. та компенсації 35089,05 грн. Ухвала набрала чинності 05.07.2016 року (а.с.7-9). Згідно довідки Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 14.03.2016 року №2-4 загальна сума заборгованості по заробітній платі за період з 01.01.2014року по 31.07.2015 року з урахуванням утримання складає 99508,05 грн., сума компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати станом на 01.03.2016 року становить 35089,56 грн. (а.с.10). Як вбачається з виписки по картковому рахунку [PERSON] їй було виплачено 99 508,05 грн. - 07.11.2016 року та 28 246,68 грн. - 12.12.2016 року. (а.с. 11) Відповідно до довідки Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» від 04.08.2015 року №58-4 середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 222,27 грн. (а.с.17). Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2017 року (справа №500/5724/16-ц) позов [PERSON] до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково, стягнуто на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2015 року по 28 грудня 2016 року, тобто по день фактичного розрахунку у розмірі 79572,66 грн., у задоволенні інших позовних вимог, а саме компенсації індексу інфляції в зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за період з 31.07.2015 року по 28.12.2016 року в сумі 25915,01 грн. та моральної шкоди в сумі 20 000 грн. - відмовлено (а.с.15-16). Постановою Апеляційного суду Одеської області від 28.02.2018 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення. Рішення Ізмаїльськогоміськрайонного суду Одеської області від 13.10.2017 року від 13.10.2017 року залишено без змін (а.с.113-117).Отже, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2017 року набрало чинності 28.02.2018 року. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2017 року розмір середнього заробітку в сумі 79572, 66 коп. було встановлено судом виходячи з розміру середнього заробітку, підтвердженого довідкою за №58-4 від 04.08.2015 року, якою середньодобова заробітна плата [PERSON] вказана 222,27 грн. без врахування податків. В своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що підприємство не вірно розрахувало середній заробіток та зазначає свій розрахунок, в якому визначає розмір середньодобової заробітної плати в сумі 317, 79 грн., в зв`язку з чим вважає, що підприємство за 109 робочих днів у 2015 році та 249 робочих днів у 2016 році не доплатило їй середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 34 196,16 грн. Однак, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2017 року, залишене без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 28.02.2018 року та набрало законної сили 28.02.2018 року. Позивачка реалізувала своє право на апеляційне оскарження рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2017 року, та воно залишено без змін судом першої інстанції і набрало чинності. Щодо розміру середнього заробітку на час розгляду справи спору не існувало. [PERSON] просила суд стягнути на її користь саме середній заробіток в сумі 79572,66 грн., і суд в такому розмірі задовольнив її вимоги в цій частині позову. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)). Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18). Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17). Отже, в своєму позові від 30.10.2018 року [PERSON] по суті просить суд першої інстанції переглянути рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.10.2017 року в частині стягнення судом розміру середнього заробітку, що не передбачено законодавством. В зв`язку з зазначеним позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по виплаті середньої заробітної плати в сумі 34196,16 грн. задоволенню не підлягає. Що стосується вимог [PERSON] щодо стягнення заборгованості по виплаті компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 6846,88 грн. суд приходить до наступного висновку. Згідно довідки про розрахунок суми компенсації підприємством у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів №159 від 21.02.2001 року «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» за період з 01.01.2014 року по 10.11.2016 року [PERSON] нараховано в сумі 46005,82 грн. З указаної суми на підставі законодавства України були утримані наступні податки: подоходний податок 18% та військовий збір 1,5%. Виплачена компенсація в загальній сумі 37 044,71 грн., в тому числі по рішенню господарського суду Одеської області - 28246,68 грн., 8798,03 грн. донарахована компенсація станом на 07.11.2016 року. Позивачка в позові зазначає, що відповідач неправомірно під час виплати компенсації утримав податки у сумі 6842,88 грн., оскільки в ухвалі господарського суду Одеської області від 05.07.2016 року не зазначено, що з зазначених сум повинні бути утримані обов`язкові платежі. Компенсація громадянам доходів у разі їх несвоєчасної виплати здійснюється відповідно до Закону України від 19.10.2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженою постановою КМУ від 21.02.2001 року №159 (далі - Порядок №159). Механізм розрахунку суми компенсації наведений у Порядку №159. Так, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Нарахована працівнику сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати включається до фонду оплати праці у складі додаткової зарплати (ст. 2 Закону про оплату праці, п.п. 2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року №5). Основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму, для цілей оподаткування ПДФО прирівнюються до заробітної плати (п.п. 14.1.48 Податкового кодексу України). Тобто з такої компенсації в загальній сумі заробітної плати місяця, в якому вона нарахована, будуть утримані податки. У постанові у справі № 359/10023/16-ц Верховний Суд виклав правову позицію щодо утримання прибуткового податку із визначених судом сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника. Верховний Суд дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Під час вирішення питання про призначення суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу суд вказує суму без відрахування з неї податків і зборів. В Окремій думці суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Крата В.І., Антоненко Н.О. від 18.01.2023 року у справі №752/23602/20 зазначається, що «цивільно-процесуальним законодавством на рівні імперативних норм врегульовано зміст резолютивної частини судового рішення. Відповідно, не передбачено обов`язку для суду «нагадувати» сторонам цивільної справи про обов`язок сплачувати податки в порядку, встановленому законодавством, визначати обов`язок сторін здійснити визначення розміру податкового зобов`язання, встановлювати порядок сплати податків та вчиняти будь-які інші дії щодо відносин у сфері справляння податків і зборів. При розгляді позовів про стягнення боргу, середнього заробітку тощо в порядку цивільного судочинства вказівка в резолютивній частині судового рішення про необхідність утримання з присудженої суми установлених законодавством України податків і зборів не відповідає завданням цивільного судочинства». Згідно ухвали господарського суду Одеської області від 05.07.2016 року у справі №916/2560/14підтверджене визнання грошових вимог [PERSON] до ДП водних шляхів «Устьдунайводшлях» в сумі 134597,10 грн., що складається із заробітної плати 99508,05 грн. та компенсації 35089,05 грн. При цьому в рішенні суду не зазначено, що ці суми розраховано без віднімання сум податків і зборів чи з відніманням сум податків і зборів. Отже, враховуючи, що податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення, у суду не має таких повноважень, тому суд приходить до висновку, що виплата компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати з вирахуванням сум податків і зборів відповідає діючому законодавству у зв`язку з чим, суд відмовляє в задоволенні позову в частині компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати у сумі 6846,88 грн. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення суми індексу інфляції за період затримки виплати середньої заробітної плати в розмірі 34639,11 грн. за період з 31.07.2015 року по 13.10.2017 року, оскільки, вимоги в частині стягнення індексу інфляції за період затримки виплати середньої заробітної плати за цей період є похідними від вимог, щодо стягнення середньої заробітної плати в розмірі 34639,11 грн., які на думку суду задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних [PERSON] до Державного підприємства водних шляхів «Устьдунайводшлях» про стягнення заборгованості по виплаті середньої заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати та індексу інфляції за період затримки виплати середньої заробітної плати - відмовити. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з п. 1, 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: 1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати покладаються у разі відмови в позові на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed