Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет споруУправління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, у якому, просить визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог, позивач вказує на те, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 10.07.2019 року, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2024 року, розірвано. У даному шлюбі у них народилося двоє дітей: сини - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що сімейні стосунки між позивачем та відповідачем суттєво погіршилися, вони не ведуть спільного господарства, не підтримують подружніх відносин. Відповідач вчиняє скандали. Також зазначила, що сторони не можуть дійти згоди щодо визначення місця проживання дітей. [PERSON] має всі можливості, щоб забезпечити дітям належний рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Позивач вважає, що вона, як мати, має переважне право на визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з нею, оскільки це відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, які також хочуть проживати з матір`ю. Ухвалою судді від 03.09.2024 відкрито провадження у даній справі та ухвалено провести її розгляд у порядку загального позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради письмових пояснень щодо позову не подавали. 06 травня 2025 року у даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті. Позивач [PERSON] та представники позивача - адвокат Вітів В.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, з невідомих суду на те причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, подавши клопотання у якому просять справу розглядати у відсутності їх представника, підтримують наданий ними висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , оскільки таке проживання відповідає якнайкращим інтересам дітей. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 10 липня 2018 року, який на даний час розірвано (Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2024 року, яке набрало законної сили у справі №607/7902/24). У даному шлюбі народилося двоє дітей: син - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 26.06.2019 р. Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області) та син - [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 04.08.2022 р. Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Відповідно до інформації вказаній у листі Тернопільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 31.07.2024 № В-123аз, 14.05.2024 надійшло повідомлення [PERSON] , жителя [ADDRESS] , про те, що дружина заявника [PERSON] забрала документи на квартиру і шлюбний договір. Також, 08.07.2024 надійшло повідомлення [PERSON] про те, що дружина заявника відмовляється покидати квартиру; 08.07.2024 надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що її колишній чоловік виганяє із квартири разом із малолітніми дітьми. Згідно із довідкою Тернопільського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 30 від 10.06.2024 № 25, [PERSON] , [INFO] , відвідує середню групу № 1, тато дитини [PERSON] не приводить його у заклад дошкільної освіти та не забирає дитину, не приймає участі у заходах, які організовуються в закладі. Як вбачається із інформації викладеній у листі КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» від 19.06.2024 № 01.1-04/772, діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , знаходяться на обліку в лікаря-педіатра амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 15. Медичний заклад діти відвідують у супроводі матері. Всі рекомендації лікаря-педіатра мати виконує. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.09.2024 у справі № 607/16081/24, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 170 грн. Як вбачається із означеної постанови суду, 08.07.2024 о 19 год. 00 хв, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини [PERSON] , а саме дії психологічного характеру, зокрема у телефонній розмові висловлював словесні образи та виганяв із квартири, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим порушив вимоги пунктів 3, 4, 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». 18.07.2024 та 20.11.2024 працівниками Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , згідно з яким [PERSON] та її сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживають у квартирі, яка складається з двох кімнат, загальною площею 65 кв. м., з усіма комунальними зручностями, де є все необхідне для проживання. Для дітей створено умови для повноцінного та гармонійного розвитку, а саме виділено спальні місця, дитячий куточок, шафа з одягом, дитячі речі, іграшки, одяг, взуття, відповідно до віку та сезону. Також, судом з`ясовано, що малолітні - [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом із матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку органу опіки і піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №111 від 29 січня 2025 року, беручи до уваги пропозиції комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . Як вбачається із змісту даного висновку, «батько дітей, [PERSON] , на засідання комісії не з`явився, під час телефонної розмови повідомив, що не заперечує щодо визначення місця проживання спільних дітей [PERSON] та [PERSON] разом із матір`ю.». Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, …якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16.11.2020 року по справі № 313/310/18 вказав, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити та визначити місце проживаннямалолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . При цьому, суд вважає, що визначення місця проживання із матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дітей, враховуючи їх вік та подальший розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Крім того, суд зауважує, що батько дітей, у разі визначення місця проживання дітей з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дітьми, турботі відносно них та участі у вихованні дітей і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. На підставі наведеного,

Outcome: approved