Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) в інтересах якої діє адвокат Назаренко Анна Михайлівна (далі адвокат Назаренко А.М., представник позивача) звернулася до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі [PERSON] , відповідач) про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [INFO] помер [PERSON] , який був чоловіком позивача. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/3 частини у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що садкоємцем майна після смерті [PERSON] є позивач дружина покійного, [PERSON] , яка проживала разом з покійним до його смерті за однією адресою. Інший співвласник майна син [PERSON] , прожив окремо зі своєю сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що 11.04.2025 позивачка звернулася до державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте, постановою державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори № 350/02-31 від 11.04.2025 про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 (одну третю) частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відмова нотаріуса обґрунтована тим, що спадкоємець для вчинення нотаріальної дії надала нотаріуса правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , право власності на яку згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 січня 2024 року № 361853483 зареєстровано за [PERSON] , як спільна сумісна власність, тобто частки у праві власності на вищевказану квартиру не визначені. У зв`язку з чим, вважає, що вказана нотаріальна дія, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану 1/3 (одну третю) частку у праві власності на квартиру не може бути вчинена. У зв`язку з вищезазначеним, позивачка просить визнати за нею право власності на 1/3 (одну третю) частину у праві спільної власності на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28.04.2025 справу прийнято до розгляду та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 02.06.2025 та витребувано від державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.07.2025. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, свої інтереси уповноважила представляти адвоката Назаренко А.М.. Представник позивача адвокат Назаренко А.М. у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі (а.с.62). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, засобами поштового зв`язку направив заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с.56-58). Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, суд доходить висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності зазначених осіб. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст.13 ЦПК України, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. ст.55,124\~Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло від 10.02.1994, виданого виконавчим комітетом Канівської міської ради народних депутатів, вбачається, що квартира [ADDRESS] ) належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] і [PERSON] (а.с.15). [PERSON] , [INFO] , у віці 82 років помер [INFO] у м. Канів Черкаської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20.02.2024 Канівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.9). З копій витягів з Державного реєстру речових прав №361853397, №361853305 та №361853483 від 15.01.2024 вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.16-18). Родинні стосунки між позивачкою та спадкодавцем [PERSON] , підтверджуються копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.8). З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.04.2025 № 550/02-31, вбачається, що 11.04.2025 до державного нотаріуса Канівської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 (одну третю) частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , який помер [INFO] . Оскільки Спадкоємець, для вчинення нотаріальної дії надала нотаріусу, правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , право власності на які згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.01.2024 №361853483 зареєстровано за [PERSON] , як спільна сумісна власність, тобто частки у праві власності на вищевказану квартиру не визначені (а.с.10). Виходячи з матеріалів спадкової справи № 121/2024, відкритої 19.04.2024 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] звернулася дружина померлого [PERSON] .. Інформація про інших спадкоємців відсутня, будь-які інші заяви не надходили. Державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 11.04.2025 зареєстрованого в реєстрі за №900, відповідно до якого [PERSON] після смерті [PERSON] успадкувала гараж, що розташований по [ADDRESS] , який належав померлому на підставі рішення виконавчого комітету Канівської міської ради народних депутатів №42 від 21.01.1992 та зареєстрованого комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 09.02.1994, записаного у реєстрову книгу №40 за реєстровим №118 (а.с.28-55). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що за своєю суттю такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.09.2022 у справі № 127/23627/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі №233/4580/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що «порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021у справі № 916/1415/19)». У постанові Верховного Суду у складі КЦС від 18.01.2023 у справі №466/1403/20 зазначено, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом ст. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до ч.1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах: від 20.06.2018 у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20.06.2018 у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20.03.2019 у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22.04.2020 у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22.04.2020 у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27.05.2020 у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16.09.2020 у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), від 17.09.2024 у справі № 307/2463/16-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної часткової власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна сумісна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного у них у праві власності є спільною сумісною власністю. Нормами ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Згідно зі ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1ст. 1220 ЦК України). Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Відповідно до абз. 2,3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19 зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку. При цьому, у даному випадку нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину не у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на квартиру, а у зв`язку із невизначенням часток у праві власності на квартиру. Отже, суд констатує, що в судовому порядку захист права власності спадкоємця на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та/або у судовому порядку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права, зокрема - визнання права власності особи на майно. Звідси, позовом про визнання права власності є позадоговірний позов власника майна про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності. Необхідність у даному способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними. Право особи на звернення до суду за захистом своїх прав також закріплено у ст. 3 ЦПК України. На підставі наведених обставин вірогідно та достовірно постає той факт, що позивач як співвласник квартири, яка перебувала у спільній власності декількох осіб, та як спадкоємець, маючи постійне місце проживання у зазначеній квартирі. Тобто єдиним способом щодо вирішення питання про спадщину, реалізації законних прав та інтересів позивача на отримання спадщини, визнання на неї права, є подання позову про визнання права власності на спадкове майно. За даних обставин, на переконання суду, позовні вимоги в частині визнання права власності за [PERSON] у порядку спадкування за законом на 1/3 частки квартири, яка належала на праві власності [PERSON] , який помер [INFO] , підлягають задоволенню. При цьому суд також виходить, що розмір частки спадкового майна було визначено позивачем вірно. Так, за результатами приватизації за життя [PERSON] , сина позивачки [PERSON] та позивача квартира стала належати позивачу та її рідним на праві спільної сумісної власності. Оскільки між ними не виникали спори, а також вони не досягали згоди щодо визначення інших розмірів часток, то їх частки у праві спільної сумісної власності визнаються рівними, тобто по 1/3 ідеальних часток. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася зокрема з 1/3 частки квартири [ADDRESS] , та яку фактично та юридично позивач прийняв. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи факт визнання відповідачем позову та встановлених обставин, дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання про судові витрати, суд зазначає наступне. Судові витрати у виді судового збору слід стягнути з відповідача в такому порядку. Позивач при зверненні до суду з цим позовом не сплачувала судовий збір в сумі 1211,20 грн., як така що звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України,\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Статтею 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50% судового збору, сплаченого при поданні позову. За цих підстав, суд вважає, що з відповідача слід стягнути у користь держави судові витрати у виді судового збору в сумі 605,60 грн., тобто 50% від суми судового збору, яка підлягала до сплати позивачкою при поданні позову до суду, а іншу частину судового збору 605,60 грн. слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved