Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна, в якому просила: визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1081660480000), спільною сумісно власністю подружжя; здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на частину квартири. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25 квітня 2014 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що за час проживання в шлюбі, вона з відповідачем придбали за спільні кошти квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2018 року право власності на зазначену нерухомість зареєстроване за відповідачем. Враховуючи, що вищевказана квартира придбана у шлюбі, вона є спільною сумісною власністю подружжя, а тому належить сторонам по частки. Позивач вказує, що нею було надіслано відповідачу пропозицію, в якій запропоновано декілька варіантів поділу спільного майна, однак останнім така пропозиція проігнорована, тобто добровільної згоди щодо поділу майна вони не дійшли, тому звернулася до суду з указаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2024 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 13 січня 2025 року відповідачем подано до суду зустрічний позову, в якому просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він та відповідач (позивач за первісним позовом) перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 2014 року, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року розірвано. Зазначає, що 17 серпня 2018 року сторонами були придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за ним. При цьому, він погоджується з тим, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до норм чинного законодавства та судової практики. Водночас, позивач за первісним позовом просить здійснити поділ квартири шляхом визнання за нею права власності на частину спірної квартири, одна не визначає яка частка у праві власності на квартиру підлягає визнанню за [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, що суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, між сторонами не досягнуто згоди щодо сплати грошової компенсації одній із сторін замість її частки, необхідним є визначення часток у праві власності обох сторін, тому просив зустрічний позов задовольнити. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 січня 2025 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 26 червня 2025 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, однак матеріали справи містять заяву її представника про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, однак матеріали справи містять заяву представника відповідача про розгляд справи у його відсутність, в якій зазначив, що підтримує вимоги зустрічного позову у повному обсязі. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 2014 року. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року, яке набрало законної сили 13 червня 2024 року, шлюб між ними розірвано. Сторони мають спільну малолітню дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 11 березня 2016 року. У ході судового розгляду позивач (відповідач за зустрічним позовом) змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується паспортом громадянина України, виданим 25 грудня 2024 року. За час шлюбу сторони набули у власність нерухоме майно: - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 5248. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10 листопада 2024 року квартира розташована за адресою: [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] . 21 серпня 2024 року [PERSON] направила [PERSON] пропозицію щодо вирішення спору про поділ майна подружжя в мирному порядку, в якій було запропоновано декілька варіантів поділу такого майна, однак останнім будь-якої відповіді на пропозицію надано не було. Таким чином, між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані. Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 753/1902/21. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Так, відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) не заперечувалося того факту, що спірна квартира була набута у період шлюбу та має статус спільної сумісної власності подружжя. Доказів того, що вказане майно є особистою приватною власністю позивача чи відповідача, суду не надано. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22). Під час судового розгляду установлено, що сторони узгодили між собою вартість спірного майна, яку було визначено, виходячи з первинних правовстановлюючих документів (договорів купівлі-продажу) на майно. З урахуванням викладеного судом установлено обсяг та вартість спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, а саме: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1 001 925 грн. Беручи до уваги, що сторони у справі не домовилися про порядок поділу спільного майна, суд вважає за необхідне визначити наступний порядок його поділу. Судом установлено, що вищевказана квартира була придбана у період зареєстрованого шлюбу сторін, у первісному позові та зустрічному позові позивачі просили визнати право власності за кожним з них на частину спірної квартири, будь-яких заперечень від відповідачів щодо такого варіанту поділу майна до суду не надходило, у зв`язку з чим, суд вважає за доцільне здійснити поділ квартири та визнати за [PERSON] і [PERSON] право власності на частину квартири за адресою: [ADDRESS] , за кожним. Водночас, що стосується вимоги позивача (відповідача) за зустрічним позовом про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, то вона задоволенню не підлягає, оскільки зі змісту наведених вище норм чинного законодавства вбачається, що статус майна, придбаного у період шлюбу як такого, що є спільною сумісною власністю презюмується. Крім того, сторонами по справі зазначене не заперечувалося, доказів на підтвердження того, що спірна квартира є особистою приватною власністю когось із колишнього подружжя не надано. Таким чином, відсутні обставини, що свідчать про порушення чи оспорювання права позивача (відповідача за первісним позовом) щодо визнання майна набутого у період шлюбу спільною сумісною власністю. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши надані сторонами докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов до висновку про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічного позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved