Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

ТОВ «СВЕА ФІНАНС» звернулося до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що 07.03.2020 року між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування №Z75.25186.006468935, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 22600,00 грн для особистих потреб. Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість. 25.07.2023 року між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір Факторингу № 01.02-31/23, відповідно до розділу 2 якого АТ «Ідея Банк» відступило, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло Право Вимоги за Первинними Договорами, в розмірі Заборгованостей Боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників. За даним договором факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги за заборгованістю [PERSON] перед АТ «Ідея Банк» за договором № Z75.25186.006468935. Згідно з розрахунком заборгованості по Кредитному договору заборгованість\~\~ [PERSON] перед ТОВ «СВЕА ФІНАНС» станом на дату подачі позову, складає 28995,95 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 10915,58 грн.; заборгованість за відсотками 2821,43 грн.; заборгованість за іншими процентними платежами 15258,94 грн., у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості та судовий збір. Ухвалою Краснопільського районного суду Сумської області від 17.02.2025 року по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Рішенням Вищої Ради Правосуддя №1105/0/15-25 від 22.05.2025 територіальну підсудність справ Краснопільського районного суду Сумської області змінено та передано Зарічному районному суду м.Суми. Відповідно до рішення зборів суддів Зарічного районного суду м.Суми № 13 від 27.06.2025, справи, які перебували в провадженні суддів Краснопільського районного суду Сумської області згідно автоматизованого розподілу передано для розгляду раніше визначеному складу суду. 07 липня 2025 року справа надійшла до канцелярії Зарічного районного суду м. Суми. 10 липня 2025 року згідно протоколу передачі судової справи рініше визначеному складу суду справу передано на розгляд судді Басовій В.І Представник позивача в судове засідання не прибув, в позовній заяві просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи /а.с. 4/. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неприбуття до суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав /а.с. 59-60, 66/. З урахуванням думки представника позивача суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін в порядку заочного розгляду справи на підставі зібраних у справі доказів, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 282 ЦПК України. У зв`язку з неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст.247\~ЦПК України не здійснюється. Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного. З наданих позивачем документів встановлено, що 07.03.2020 року між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту та страхування №Z75.25186.006468935, відповідно до умов якого відповідачем отримані грошові кошти в розмірі 22600,00 грн. Відповідно до пункту 1 Кредитного договору, Банк надає клієнту кредит у розмірі 19482,76 гривень строком на 24 місяці, розмір процентної ставки 9,99 %- змінювана, а позичальник зобов`язується одержати і повернути кредит разом з процентними платежами згідно із графіком платежів (а.с.7-9). Пункт 1.8 Кредитного договору визначає, що змінювана процентна ставка визначається як змінна частина ставки в розмірі 9,5 % збільшена на маржу банку в розмірі 0,49% Умовами кредитного договору встановлений кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості- 07.03.2022 року , шляхом сплати платежів протягом строку погашення. Таким чином, умовами договору визначено погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Зі змісту Довідки-розрахунку заборгованості по Кредитному договору слідує, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором №Z75.25186.006468935 станом на 25.07.2023, складає 28995,95 грн., з яких: заборгованість за основним боргом 10915,58 грн.; заборгованість за відсотками 2821,43 грн.; заборгованість за нарахованими і несплаченими комісіями 15258,94 грн. (а.с.12). Виписка \~по рахунку\~ [PERSON] \~за період 10.03.2000 р. по 25.07.2023 р. складена станом на 25.07.2023 р. містить інформацію про здійснення операцій за рахунком відповідача. 25.07.2023 року між Акціонерним Товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» було укладено Договір Факторингу № 01.02-31/23, відповідно до розділу 2 якого АТ «Ідея Банк» відступило, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло Право Вимоги за Первинними Договорами, в розмірі Заборгованостей Боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в Реєстрі Боржників. За твердженням позивача відповідно даного договору факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги за заборгованістю [PERSON] перед АТ «Ідея Банк» за договором №Z75.25186.006468935 (а.с.16-20). Відповідно до\~копії Витягу\~з Реєстру\~боржників №\~1\~до вказаного\~договору факторингу,\~позивач,\~на його\~думку,\~набув право\~грошової вимоги\~до відповідача\~за кредитним\~договором №Z75.25186.006468935 від 07.03.2020 року в розмірі 28995,94 грн.(а.с.24, 27). Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша\~статті 12 ЦПК України). Згідно з частиною першою\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. А от належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). За правилом частини першої\~ статті 205\~ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до\~статті 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 627 ЦК України). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга\~статті 639 ЦК України). Статтею 530 ЦК України\~передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.536 ЦК України\~за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно до положень\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За статями 512, 514\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 1077 Цивільного кодексу України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1\~ст. 1078 Цивільного кодексу України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною 3\~статті 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п. 3 ч. 2\~ст. 129 Конституції України\~закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 645/59/16-ц зазначено, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до п. 57 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, що затверджений Постановою Правління\~НБУ від\~04.07.2018\~№ 75 (далі Положення) інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Пунктом 60 Положення визначено, що клієнтські рахунки та рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Банк забезпечує ведення синтетичного обліку за допомогою рахунків II, III, IV порядків Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління\~Національного банку\~України від\~11\~вересня 2017\~року за\~№ 89 (зі змінами). Детальна інформація про кожного контрагента та кожну операцію фіксується на рівні аналітичного обліку на аналітичних рахунках. Аналітичні рахунки повинні містити обов`язкові параметри, визначені нормативно-правовими актами Національного банку України. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожними відповідним рахункам синтетичного обліку. Згідно з п. 61 Положення форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер клієнтського рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) сума вхідного залишку за рахунком; 7) код ID НБУ банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку (п. 62 Положення). Таким чином, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Отже, саме виписка по рахунку є належним доказом підтвердження видачі кредиту. Відповідно до частини першої та другої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. На підтвердження наявності заборгованості відповідача позивачем надано виписку від 25.07.2023, у якій наявна інформація з 10.03.2020 по 25.07.2023 по рахунку [PERSON] кредит № Z75.25186.006468935 від 07.03.2020, за змістом якої, відповідач отримавши 22600 грн. кредиту 10.03.2020 (у користування 19482,76 та 3117,24 був здійснений страховий платіж) здійснював щомісячну виплату заборгованості у сумах, погоджених у додатку №1 до Договору кредиту та страхування від 07.03.2020, іноді з порушенням строку, а Ідеа Банк після надходження коштів скеровував їх на погашення строкового та простроченого основного боргу, строкових та прострочених відсотків та плати за обслуговування по кредитному договору і станом на 28.06.2023 колонка дебету та колонка кредиту у вказаній Виписці мають рівне значення 44197,02 грн., тобто заборгованість відсутня (а.с.13-15). Однак при здійсненні математичних дій зі складання сум у кожній з колонок, судом встановлено, що різниця в сумах складає 22600 гривень, що дорівнює сумі отриманих відповідачем кредитних коштів, при цьому дебет перевищує кредит на цю суму. І невідомо з якої причини у виписці зазначено підсумкові суми саме з такою різницею, у зв`язку з чим встановити суму боргу та чи наявний він взагалі, у якій сумі борг погашено з наданого доказу неможливо. Тому, банківська виписка з рахунку позичальника, яка міститься у матеріалах справи не є належним доказом у справі, оскільки не містить відомостей про стан рахунку відповідача на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, а також баланс рахунку на кінець періоду. Виходячи з наведеного, суд зазначає, що належних доказів наявності заборгованості за наданим кредитом та її розміру матеріали справи не містять. В свою чергу, розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Вказаний розрахунок заборгованості містить лише суму заборгованості (незмінну) та не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення кредитного договору, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань). Не містить розрахунок і інформації за який період відбулося нарахування відповідачу відсотків в розмірі 2\~821,43 грн., яку суму до їх нарахування застосовано, за якою процентною ставкою вони нараховувались (оскільки договором передбачена змінювана) та в який спосіб їх нараховано первісним кредитором, відповідні розрахунки, які б відповідали вимогам Закону та підтверджували необхідну інформацію позивачем до позову не додано. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Запорізького апеляційного суду від 06.11.2024 у справі № 333/1842/24, постанові Харківського апеляційного суду від 03.07.2024 у справі № 632/1617/23, Черкаського апеляційного суду від 14.08.2024 у справі № 693/267/24. З наданих позивачем доказів, в тому числі через їх суперечливість, суд не може достовірно встановити наявність чи відсутність заборгованості відповідача перед первісним кредитором по основному боргу та по відсоткам на дату відступлення права вимоги. Суд звертає увагу на те, що будь-який розрахунок вказаних сум, який би містив період, який він охоплює, застосовану, відповідно до умов угоди процентну ставку, в матеріалах справи відсутній. В позові представником позивача зазначено лише розмір відсотків, право вимоги за яким перейшло позивачу, хоча всупереч вимог\~ст. 517 ЦК України\~доказів нарахування вказаних відсотків кредитором, суду не надано. Крім іншого, копія Довідки- розрахунку заборгованості, долучена до позовної заяви викликає сумніви щодо її відповідності оригіналу, оскільки відтиск печатки та підпис уповноваженої особи- заступника директора Операційного департаменту АТ «Ідеа Банк» Олега Дропко здійснені за допомогою програмного забезпечення (по типу «Paint») та накладені на створений документ. За відсутності доказів, суд позбавлений можливості зробити висновок про належність, достовірність та достатність розрахунку ціни позову, який фактично є одностороннім документом позивача та не був погоджений з відповідачем. Розрахунок є виключно внутрішнім документом банку (фінансової установи), підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Відповідно до ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2, 3\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч.1, 2\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 2, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Таким чином, позивач як сторона у справі зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Суд зазначає, що позивач мав можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема, зрозумілу та повну виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких суд мав би можливість самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості. Проте, під час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком в силу положень статей\~12,\~81 ЦПК України, на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості за кредитним договором, клопотань про витребування доказів від позивача також не надходило. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивачем всупереч вимог ст.\~81\~ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів щодо розміру заборгованості, про яку позивач заявляє у позовній заяві, а саме, неповернення або часткового повернення кредиту. Проаналізувавши встановлені обставини справи та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 141\~ЦПК України витрати по сплаті судового збору не стягуються з відповідача, так як в позові відмовлено. Відповідно до ч.5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed