Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким позбавити відповідачку батьківських прав стосовно її доньки [PERSON] .. В обгрунтування поданого позову, [PERSON] , зазначає, що 18.11.2007 року Сумівською сільською радою Бершадського району Вінницької області було зареєстровано шлюб між ним та відповідачкою, про що 18.11.2007 року складено відповідний актовий запис №5 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від згаданого шлюбу [INFO] народилася [PERSON] , про що Сумівською сільрадою Бершадського району Вінницької області 01.11.2010 складено відповідний актовий запис №09 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [PERSON] від народження проживає та зареєстрована разом з батьком [PERSON] за адресою у [ADDRESS] . Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 10.04.2024 у справі №126/2741/23 шлюб між сторонами було розірвано. Поряд з цим, рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 11.04.2024 року у справі №126/2741/23 визначено місце проживання [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Відтак, [PERSON] проживає з батьком, оскільки вона сама того бажає та категорично відмовляється проживати з матір`ю, яка взагалі не приділяє їй уваги, не піклується про неї, не цікавиться її життям. Як стверджує позивач [PERSON] не приймає участі у вихованні доньки [PERSON] , не цікавиться її станом здоров`я з 2022 року та відмовляється супроводжувати доньку до сімейного лікаря. На прохання дочки про допомогу від матері остання відповіла, що у неї нове життя і нова сім`я та що [PERSON] з батьком її більше не турбували. Перед цим відповідачка покинула дитину на 7 місяців та не мала з нею жодного контакту. Такі факти траплялися неодноразово. Відповідачка з`являлася у присутності дитини у стані алкогольного сп`яніння, не брала участі у вихованні дитини, не приділяла їй належної уваги якої вона потребує, немає постійного місця роботи. Позивач в змозі у повній мірі виконувати обов`язки передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України. Він забезпечений власним житлом та роботою. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 16.10.2024 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 06.03.2025 закрито підготовче судове засідання, справу призначено до удового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Денисюк О.С., в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач, [PERSON] , позовні вимоги визнала, просила позбавити її батьківських прав. Представник Служби у справах дітей Бершадської міської ради, Лелюк В. заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Сумівською сільською радою Бершадського району Вінницької області. Згідно копії рішення у цивільній справі №126/120/24 від 08.04.2024 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 11.04.2024 у цивільній справі №126/2741/23 було визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Згідно відповіді на адвокатський запит №1204 від 08.10.2024 адміністрація КНП "Бершадський ЦПМСД" [PERSON] , [INFO] , задекларована у лікаря АЗПСМ [PERSON] та відвідує лікаря у супроводі батька [PERSON] за період з 2023 року по теперішній час. Мати [PERSON] зверталася з приводу надання медичної допомоги її донці [PERSON] з дня укладення декларації та протягом 2022 року. З довідки характеристики №284 від 11.09.2024, виданої Сумівським старостинським округом Гайсинського району Вінницької області, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживає. За період проживання на території Сумівського старостинського округу в порушеннях громадського порядку не помічався. Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" [PERSON] , [INFO] до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості немає. З копії договору дарування, виданого 15.09.2023 року вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно висновку органу опіки та піклування Бершадської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1989 року народження, відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування Бершадської міської ради вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , 1989 року народження, відносно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Крім дослідження письмових доказів, в судовому засіданні було з`ясовано думку дитини та допитано свідків стосовно предмету спору. Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] надав суду покази, в яких зазначив, що два роки від дружини немає ні поваги, ні підтримки, вона не підтримує спілкування з дитиною, його заблокувала в телефоні, зв`язок з нею відсутній. Дитина хворіла і потребувала допомоги дорослих, звернулась до матері, щоб піти з нею в лікарню, однак матір в допомозі дочці відмовила, він в той час був на роботі. Відповідачка не цікавиться життям дочки і допомоги жодної не пропонує. За два роки вона спілкувалась з дитиною до десяти разів. Разом дочка з матір`ю не прогулювалась, ані в інакший спосіб не проводила час. Спочатку дитина шукала з матір`ю спілкування, дзвонила їй і приходила до неї на роботу, але вона ігнорувала дитину, не брала слухавку, а в подальшому дитина перестала ініціювати спілкування з відповідачкою. [PERSON] , проживає з іншим чоловіком, про що стало відомо дочці. Матір не надає жодної фінансової допомоги дитині. Свідок, [PERSON] 08.09.1986, надав суду покази, в яких зазначив, що він є хрещеним батьком доньки сторін та йому відомо, що відносини в родині складні. Свідок певний період часу працював разом з позивачем. Систематично відповідачка залишала дитину одну, у зв`язку з чим позивач був змушений брати дитину на роботу. В період часу 2012-2013 років точної дати не пам`ятає, позивач просив у нього автомобіль, щоб знайти дружину, вона йшла з дому та пиячила. Утриманням та вихованням дочки позивач займається самостійно. У відповідачки з`явився новий чоловік [PERSON] , вона забирала свої речі і йшла до нього. [PERSON] повідомляла йому, що ображена на відношення матері до неї. Більше року сторони не проживають разом. Інколи матір спілкується з дитиною по телефону, приходить до них додому, однак не до дитини, а попросити у позивача грошей і йде. Допитана в судовому засіданні дитина сторін, [PERSON] , зазначила, що вже два роки з матір`ю не спілкується. Через місяць, як батьки розійшлися вона потрапила в лікарню з пневмонією, однак мати жодного разу не навідала її, хоча вона дзвонила і просила про це матір. В неї нова сім`я, матір ні на повідомлення, ні на дзвінки не відповідає. Покластися вона може тільки на батька, має хвороби серця, потребує постійної допомоги в ліках, однак матір такої допомоги і підтримки не надає. Матір нею не цікавилася два роки, одягу не купувала, на прогулянки з нею не ходила. Іншої матеріальної допомоги не надавала, ігнорувала бажання поспілкуватися. За період життя з батьком мама не одноразово йшла з дому і не поверталась. Пробачити маму вона не може і довіряти їй теж. Батько спілкуватись з мамою не забороняє, він розуміє, що вона дівчина і їй потрібно спілкування з мамою. З бабусею по лінії матері вона не спілкується з дитинства, з дідусем інколи спілкується. З бабусею і дідусем зі сторони батька підтримує гарні стосунки. Позов батька про позбавлення матері батьківських прав підтримує. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Частиною першою статті 155 СК України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 рок (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 25 грудня 2023 року у справі № 168/297/23 (провадження № 61-12782св23) зроблено висновок, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зроблено висновок, що: «позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зроблено висновок, що: «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично не виконує свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, у справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування чи поліції. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Також, позивачем не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дочки. Суд переконаний, що позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно своєї неповнолітньої дочки не буде сприяти захисту інтересів останньої, як і не буде стимулювати відповідачку до належного виконання своїх обов`язків. Крім того, під час розгляду справи, мати дитини [PERSON] зазначила, що визнає позовні вимоги в повному обсязі та бажає, щоб її позбавили батьківських прав Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У постанові Верховного суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22(провадження № 61-10115св23) зазначено, про те, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Суд, оцінюючи позицію відповідачки про визнання позову разом з усіма іншими доказами, враховуючи конкретні обставини даної справи, що підстави для позбавлення батьківських прав матері відсутні, що позов не обґрунтований підставами щодо доцільності позбавлення батьківських прав, вважає, що у такому випадку визнання відповідачем позову суперечить закону, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Таким чином, беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачкою, які б свідчили про злісне ухилення нею від виховання своєї дочки і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed