Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до ТОВ «Фінансова компанія управління активами" (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Ірпінський ВДВС у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що при оформленні спадщини позивачу стало відомо про наявність двох виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих написів нотаріуса про стягнення заборгованості за кредитними договорами, укладеними з АТ «Укрсиббанк». Проте позивач ніколи не мала договірних відносин з вказаним банком. З огляду на викладене, позивач вважала виконавчі написи нотаріуса такими, що вчинені з порушенням діючого законодавства, а тому просила визнати їх такими, що не підлягають виконанню. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 червня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 липня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Кожем`яченко Ю.М. про врегулювання спору за участю судді. У судове засідання позивач, представники відповідача і третьої особи не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронних листів. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, де вказано, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд на місці постановив провести судове засідання за відсутності позивача, представників відповідача і третьої особи. Від представника відповідача Кожем`яченко Ю.М. надійшла заява про визнання позовних вимог в частині визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню. Присутня у судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , суд дійшов такого висновку. 30 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчі написи, зареєстровані в реєстрі за №№ 471 і 485, згідно з якими стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість у розмірі 16374,16 гривень і 4026,94 гривень відповідно (а.с. 21, 22). Згідно з постановами про відкриття виконавчих проваджень від 01 березня 2019 року №№ 58490659, 58506327 відкрито виконавчі провадження з виконання зазначених виконавчих написів про стягнення заборгованості (а.с. 13, 14). З наказу Міністерства юстиції України від 12 березня 2021 року № 932/5 вбачається, що свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 10 січня 2005 року за № 5486 на ім`я Гуревічова О.М., анульвано (а.с. 5). Листом Київського державного нотаріального архіву від 07 липня 2025 року № 1991 у відповідь на ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 13 червня 2025 року у справі № 709/987/25 повідомлено, що копії виконавчих написів приватного нотаріуса [PERSON] і документи, на підставі яких вони були вчинені, за період з 16 січня по 28 грудня 2019 року знищено (а.с. 64). За загальними правилами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Частиною 2 цієї ж статті Закону визначено, що Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Кабінетом Міністрів України 29 червня 1999 року прийнято постанову № 1172, якою затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. 26 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 662, якою внесено зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Зокрема, п. 2 наведеної постанови Кабінету Міністрів України доповнено перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Проте постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 65037659) визнано незаконною та нечинною вказану постанову Кабінету Міністрів України в частині, в тому числі й п. 2 про доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Вказана постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у цій же справі. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 відмовлено у перегляді ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у цій же справі. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23; резолютивну частину ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24 листопада 2017 року № 92. Таким чином на момент вчинення приватним нотаріусом оскаржуваних виконавчих написів (30 січня 2019 року) кредитний договір, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, не входив до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, оскільки постанова Кабінету Міністрів України про доповнення вказаного переліку цим розділом була визнана незаконною та нечинною судовим рішенням, яке набрало законної сили. За таких обставин, з урахуванням приписів ст. 87 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не мав законних підстав для вчинення оскаржуваного виконавчого напису. Слід також зазначити, що п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів стосується лише нотаріально посвідчених договорів і не може застосовуватись до кредитного договору, укладеного у простій письмовій формі. Оскільки оскаржені позивачем виконавчі написи вчинені нотаріусом після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, а тому кредитні договори, що мали бути надані нотаріусу для їх вчинення, повинні були бути посвідчені нотаріально. Зазначений висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, який відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Натомість представник позивача взагалі заперечує укладення кредитних договорів її довірителькою з ПАТ «Укрсиббанк», тим більше нотаріально посвідчених. Разом з тим матеріали справи містять ксерокопію лише першої сторінки договору про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № 92992703000 від 12 травня 2015 року, з якої вбачається, що зазначений кредитний договір укладений у простій письмовій формі (а.с. 11). При цьому відповідачем також не надано суду примірників кредитних договорів, що стали підставою для вчинення нотаріусом виконавчих написів. Більше того, відповідачем визнано позов в цій частині. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладені вище обставини, враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав і законних інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зі змісту ч. 1 ст. 142 ЦПК України вбачається, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору. Водночас згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 743/1481/22, позивач, як споживач фінансових послуг, звільняється від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Заявлений позивачем позов містить дві вимоги немайнового характеру, а тому під час його подання в силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» до сплати підлягав судовий збір у розмірі 2422,40 гривень (3028,00 х 0,4 х 2). За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави 50 відсотків судового збору, що підлягав сплаті, а саме у розмірі 1211,20 гривень (2422,40 / 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved