Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

23.12.2024 позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 5372,00 доларів США, із яких: 3100,00 доларів США -основної заборгованості, 1984,00 доларів США -штрафу та 248,00 доларів США -пені, 32267,00 Євро, із яких: 18760,00 Євро -основної заборгованості, 12006,00 Євро- штрафу та 1501,00 Євро- пені та 491935,00 гривень, із яких: 286000,00 гривень -основної заборгованості, 183040,00 гривень -штрафу та 22895,00 гривень -пені. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 грудня 2020 року між позикодавцем - [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики. Відповідно до п. 1 Договору, у порядку та умовах, визначених цим Договором, позикодавець передає позичальнику у користування грошові кошти в сумі 5100,00 доларів США, 18760,00 Євро та 286000,00 гривень, а позичальник зобов?язується повернути позику у визначений цим договором строк, тобто до 01.01.2022. Позивач зазначає, що відповідач взяті зобов`язання не виконав та кошти у визначений у договорі позики строк позикодавцю [PERSON] у повному обсязі не повернув. Згідно розписки [PERSON] від 13 грудня 2021р. відповідач повернув частково грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США. Отже, станом на дату пред?явлення позову заборгованість відповідача перед позикодавцем по тілу позики складає: 3100,00 доларів США, 18760,00 Євро та 286000,00 гривень. Крім того, відповідно до умов Договору, у разі порушення позичальником строку та умов повернення позики, позичальник щомісяця сплачує позикодавцю штраф у розмірі 2%. Отже, позивач вважає, що відповідно до взятих зобов?язань відповідач повинен сплатити відповідно до п. 8 Договору штраф у розмірі 2% від суми коштів, які не повернуті, що становить відповідно 1984,00 доларів США, 12006,00 Євро та 183040,00 гривень за період з 01.01.2022 по 31.08.2024. Також просить, відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 01.01.2022 по 31.08.2024 стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, що становить 248,00 доларів США, 1501,00 Євро та 22895,00 гривень. Разом з тим, позивач вказує, що [INFO] позикодавець [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 15.05.2023. Позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] , що підтверджується витягом із спадкового реєстру № 74598875 від 03.11.2023р. та довідкою виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грушицькою В.В. №223/02-14 від 17.11.2023,як такий, що прийняв спадщину після смерті свого батька. Враховуючи вище викладене та посилаючись на приписи ст.ст. 1216,1218 ЦК України позивач, як спадкоємиць померлого позикодавця просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованості за вказаним вище договором позики. 06.01.2025 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 10.01.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження. 02.04.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов в яких останній просив відмовити у задоволенні позову,як необґрунтованого. 02.04.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про витребування оригіналів письмових доказів. Ухвалою суду від 02.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 01.05.2025 від представника відповідача на адресу суду надійшло клопотання про про долучення доказів. Представник позивача в судовому засіданні надав суду для огляду оригінали розписки та договір позики для огляду. Позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та дату повідомлялись належним чином. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Встановлено, що 01.12.2020 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] укладено договір позики відповідно до якого позикодавець передає позичальнику у користування грошові кошти в сумі 5100,00 доларів США, 18760,00 Євро та 286000,00 гривень, а позичальник зобов?язується повернути позику у строк до 01.01.2022. Дана обставина підтверджується доданим до позову копією договору позики від 01.01.2020, оригінал якого представником позивача було надано в судовому засіданні суду для огляду. Факт отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] підтверджуються копією розписки [PERSON] від 01.12.2020, оригінал якої було також надано суду для огляду. 13.12.2021 на виконання взятих зобов`язань [PERSON] повернув позикодавця суму боргу у розмірі 2000 доларів США , що підтверджується розпискою [PERSON] від 13.12.2021 та не заперечується відповідачем у справі. Разом з тим, у ході розгляду справи встановлено, що в іншій частині взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Представник відповідача в своїх пояснення зазначає, що заявлений позивачем розрахунок заборгованості є помилковим, оскільки не враховує того факту, що відповідачем на користь позикодавця протягом 2020 року сплачено 297 576, 52 грн у рахунок заборгованості за спірним договором, на підтвердження чого посилався на додані до письмових пояснень квитанції. Разом з тим, суд вважає, що вказані вище доводи відповідача щодо повернення позикодавцю коштів на виконання спірного договору є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір позики укладено 01 грудня 2020 року. У той же час, до матеріалів справи представником відповідача долучено розрахункові квитанції, які датовані періодом до укладення спірного договору позики. Таким чином, суд вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що грошові кошти, перераховані на підставі зазначених квитанцій, були спрямовані саме на виконання зобов`язання за договором позики від 01.12.2020. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи відповідача в обґрунтування своїх заперечень проти позову є недоведеними та не підтверджені належними доказами. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до положень частини першої ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Таким чином, аналізуючи матеріали справи, суд вважає встановленим, що заборгованість відповідача за договором позики від 01.12.2020 перед [PERSON] становить 3100,00 доларів США, 18760,00 Євро та 286000,00 гривень та підлягає стягненню з відповідача, оскільки свої зобов`язання у строк до 01.01.2022 останнім не виконано. Згідно із ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною першою ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Передбачені частиною другою ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16, від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15, а також Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц). Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення за період з 01.01.2022 -31.08.2024 з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, у порядку ст.625 ЦК України, що становить 248,00 доларів США, 1501,00 Євро та 22895,00 гривень, а також щомісячного штрафу у розмірі 2% від суми коштів неповернутих позикодавцю у строк до 01.01.2022, що передбачений п.8 Договору та становить відповідно 1984 доларів США, 12006,00 Євро та 183040,00 грн. У ході розгляду справи встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором позики від 01.12.2020, а тому має сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних та штрафних санкцій. Разом з тим, згідно з пунктом 18, 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України 2003 року, доповненого Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, враховуючи положення пунктів 18, 19 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України 2003 року, доповненого згідно із Законом №2120-IX від 15 березня 2022 року, обґрунтованим є нараховання штрафних санкцій за період з 01.01.2022 по 23.02.2022. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 3% річних за період з 01.01.2022 по 23.02.2022, що становить 13,76 доларів США від суми неповернутої позики у розмірі 3100,00 доларів США, 83,26 Євро від суми неповернутої позики 18760,00 Євро, 812,40 грн від суми неповернутої позики 183040,00 грн та штраф, згідно п.8 Договору за цей же період відповідно 9,17 доларів США, 55,51 Євро та 846,25 гривень. Вказаний вище розрахунок зроблено судом за допомогою програми ІПС ЛІГА:ЗАКОН. З урахуванням наведеного вище, позов в цій частині підлягає задоволенню частково. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 справа №911/165/18 зазначено наступне. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Таким чином, стягнення суми заборгованості у іноземній валюті ,як і нарахованих штрафних санкцій , узгоджується з вимогами чинного законодавства. Що стосується обґрунтованості права вимоги позивача у даній справі, суд зазначає наступне. [INFO] позикодавець [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 15.05.2023. Позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , який прийняв спадщину, що підтверджується витягом із спадкового реєстру № 74598875 від 03.11.2023, довідкою виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грушицькою В.В. №223/02-14 від 17.11.2023 та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.07.2025. Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. Таким чином, наявні у матеріалах справи докази свідчать, що позивач має право вимоги за договором позики від 01.12.2020, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки до позивача, як спадкоємця за законом перейшли всі права та обов`язки за договором позики від 01 грудня 2020 року після смерті його батька- [PERSON] . З огляду на викладане вище,суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12442,05 грн. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У пунктах 29, 30 постанови Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача-адвокатом Терещенко С.М. надано суду: копію договору про надання правової допомоги №17/07/2025/ТК від 17.05.2025, рахунок фактуру від 17.07.2025, платіжну інструкцію від 17.07.2025 на сплату 10 000,00 грн за супроводження даної справи в суді від 17.07.2025 на оплату 10 000,00 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до ст.26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст.27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, враховуючи, що заявлені до відшкодування судові витрати на правову допомогу підтверджені належними доказами, при цьому клопотання про зменшення їх розміру відповідачем не подано, суд прийшов до висновку, що витрати на правову допомогу підлягають стягненню у розмірі 10 000,00 грн, які позивач сплатив у зв`язку із розглядом справи є розумними, виправданими та співмірними, а тому підлягають відшкодуванню відповідачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial