Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» (далі - АТ «Райффайзен Банк», банк, відповідач) про повернення безпідставно набутого майна, процентів за користування та захист прав споживачів. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є клієнтом АТ «Райффайзен Банк», у якому відкрито зарплатний картковий рахунок № [NUMBER] : (картка № [NUMBER] ) на його ім`я в рамках корпоративного зарплатного проєкту ТОВ «Нестле Україна». На цей рахунок із червня 2022 року й до теперішнього часу він отримує заробітну плату у компанії ТОВ «Нестле Україна», що є його е джерелом доходу. 19 серпня 2024 року, знаючи, що на зарплатному рахунку наявні кошти, він не зміг зняти їх через банкомат АТ «Райффайзен Банк» у зв`язку з недостатньою кількістю коштів. Після звернення до служби підтримки банку дізнався, що всі кошти, які перебували на його рахунку, списано згідно невідомого йому виконавчого провадження виконавцем, а банк цього не перевірив у жоден спосіб та здійснив їх списання. Вказує, що 02 серпня 2023 року приватний виконавець Бережний Я.В. виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку надіслав роботодавцю ТОВ «Нестле Україна». Після цього з його заробітної плати на щомісячній основі утримувались 20% від всіх сум (двічі, а інколи й тричі на місяць) та надсилались утримані кошти на рахунок, вказаний приватним виконавцем Бережним Я.В. Ці утримання із заробітної плати відбуваються з серпня 2023 року. Проте, 19 серпня 2024 року банк із незрозумілих причин списав з його рахунку всі наявні на ньому кошти без жодної правової підстави, без жодного документа. 20 серпня 2024 року він надіслав заяву до посадових осіб AT Райффайзен Банк» про надання інформації по договору, вимогу про надання довідки згідно Постанови Правління НБУ № 27 та договору, а також просив надати пояснення через списання всіх коштів з його заробітного рахунку. На своє звернення 27 серпня 2024 року він отримав формальну відповідь банку за підписом старшого менеджера з інформаційного обслуговування клієнтів Відділу обробки письмових звернень Управління віддалених каналів сервісу та продажів Департаменту операційного сервісу AT Райффайзен Банк» [PERSON] за вих. №81-27-5/1684 У рамках досудового врегулювання і досудової медіації він подав AT «Райффайзен Банк офіційну досудову претензію щодо безпідставного списання зарплатних коштів і про порушення AT «Райффайзен Банк» норм та приписів Закону України «Про банки та банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про виконавче провадження» та 28 серпня 2024 року повторно отримав відповідь, аналогічну попередній, від того ж самого старшого менеджера [PERSON] за вих. №81-27-5/1684. Досудова претензія не була розглянута у належний спосіб, її зареєстрували та розглянули як звичайне звернення. Вважає, що відповідач з 19 серпня 2024 року до 02 вересня 2024 року (дата подачі позовної заяви) безпідставно набув майно (зарплатні кошти) у розмірі 14 392,48 грн без законних на те підстав та усупереч законодавству України. Відповідач вчиняє перешкоди йому у його вільному користуванні та розпорядженні своїм майном, чим зачіпає його права та інтереси, завдав йому матеріальної та моральної шкоди. Крім того, оскільки його зарплатні кошти списані без достатніх правових підстав, банк повинен сплатити йому проценти за користування ними. Вважає, що такі проценти складають не менш ніж 14,5% річних (станом на 29 серпня 2024 року середня ставка банківсько депозиту). Право на отримання процентів за користування безпідставно списаними коштами прямо передбачено законодавством. Також він звертався з письмовою вимогою до AT «Райффайзен Банк» про отримання довідки згідно договору (Правил) та на підставі Постанови правління Національного банку України від 14 березня 2024 року №27, яка встановлює безумовність її отримання споживачем від професійного учасника - банку, проте банк проігнорував його вимогу. Безпідставне списання зарплатних коштів AT «Райффайзен Банк» з банківського рахунку, відкритого ним у банку для отримання заробітної плати, відмова банку щодо повернення зарплатних коштів, відсутність діалогу, медіації та досудового врегулювання питання, відсутність відповідей по суті на його звернення негативно відобразилося не лише на матеріальному, але на й моральному його стані. Вказує, що відповідачем заподіяно йому моральну шкоду, яка полягає в тому, що банк намагається безпідставно стягнути з нього всі зарплатні кошти, не надає йому належних відповідей із цього приводу, не надсилає листів про зміну умов або будь-яких повідомлень. Із лютого 2023 року і до теперішнього часу він зобов`язаний звертатися до AT «Райффайзен Банк», суду, державних органів-регуляторів, де повинен доводити свою невинуватість, що є важко психологічно. Така ситуація завдає йому сильних душевних та моральних страждань, він втратив спокій, нормальний сон та можливість спокійного життя, такі протиправні дії банку принижують його честь, гідність та репутацію. Посилаючись на наведене, просить суд: зобов`язати AT «Раййффайзен Банк» надати позивачу довідку про відсутність заборгованості за договором, укладеним між ним та AT «Раййффайзен Банк», та будь-яких інших заборгованостей; визнати незаконними дії AT «Райффайзен Банк» відносно списання грошових коштів у сумі 14 392,48 грн з банківського рахунку № [NUMBER] (картка № [NUMBER] ), відкритого на ім`я [PERSON] у AT «Райффайзен Банк» для отримання заробітної плати; стягнути з AT «Райффайзен Банк»» на його користь безпідставно списані грошові кошти у сумі 14 392,48 грн з банківського рахунку № [NUMBER] (картка № [NUMBER] ), відкритого на ім`я [PERSON] в AT «Райффайзен Банк» для отримання заробітної плати; стягнути з відповідача проценти (доходи) за користування безпідставно одержаними коштами (згідно статті 1214 ЦК України) у розмірі 13 % річних від суми незаконно списаних грошових коштів із 02 вересня 2019 року до моменту виконання включно, що становить на дату подачі позовної заяви 71,77 грн; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію завданої моральної шкоди у сумі 25 000,00 грн; заборонити AT «Райффайзен Банк» нараховувати заборгованості, вимоги та будь-які інші положення будь-яких договорів, угод, контрактів, довіреностей та будь-яких інших правочинів, укладених з позивачем, що прямо та/або опосередковано стосуються та/або будь-яким чином впливають та/або впливатимуть на права та/ законні інтереси позивача, в тому числі та не обмежуючись заборонити виконувати будь-які повноваження та користуватися будь-якими правами, що прямо опосередковано зазначені та/або випливають з будь-яких договорів, угод, контрактів, довіреностей та будь-яких інших правочинів; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 15 січня 2025 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року розгляд справи відкладено до 02 квітня 2025 року. 24 січня 2025 року від представника АТ КБ «Райффайзен Банк» надійшов відзив на позовну заяву. Доводи позивача вважає необґрунтованими, оскільки ним не надано доказів, які б свідчили, що саме з вини відповідача або його неправомірних дій було знято кошти з його банківського рахунку. Зазначав, що у банку відбулась міграція клієнтських рахунків з однієї системи у іншу і вказаний рахунок мігрував із системи Трансмастер в Банкмастер, внаслідок чого відбулась зміна рахунків. Таким чином рахунок [NUMBER] змінено та [NUMBER] . Інформація про зміну рахунків 03 червня 2024 року була надіслана клієнту на вайбер на номери телефонів, зазначені клієнтом при встановленні ділових відносин. Як при відкритті рахунку позивачу, так і в процесі зміни цього рахунку банк діяв у повній відповідності до вимог чинного законодавства та умов укладеного з позивачем договору від 26 січня 2016 року. Під час безспірного списання коштів з рахунку позивача на підставі -платіжної інструкції приватного виконавця Бережного В. Я. банк діяв у відповідності до норм чинного законодавства та умов укладеного між банком і позивачем договору банківського обслуговування. Станом на дату виконання банком платіжної інструкції від 16 серпня 2024 року приватного виконавця Бережного Я.В. до банку заява про відкликання цієї платіжної інструкції не надходила, тому банк правомірно, в межах залишку коштів на рахунку позивача, виконав платіжну інструкцію та здійснив переказ коштів на рахунок, указаний приватним виконавцем. Твердження позивача про те, що жодної відповіді на офіційні письмові заяви/звернення на адресу відповідача він не отримував не відповідають дійсності. Безпідставними є вимоги позивача про надання банком довідки про відсутність заборгованості, оскільки договірні відносини між банком і [PERSON] не припинені. Оскільки під час обслуговування позивача банк діяв у повній відповідності до чинного законодавства та умов укладеного договору, будь-які законні підстави покладення на банк відшкодування моральної шкоди відсутні. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року розгляд справи відкладено до 22 липня 2025 року. Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином; в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, в якій останній вимоги заяви підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Представник АТ КБ «Райффайзен Банк» у поданій до суду заяві просив провести розгляд справи без фіксації судового засідання технічними засобами, просив у позові відмовити. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд установив, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «Райффайзен Банк» та користувачем послуг банку. 01 черням 2022 року на підставі заяви про відкриття та ведення карткового рахунку [NUMBER] [PERSON] в АТ «Райффайзен Банк» відкрито картковий рахунок IBAN [NUMBER] / [NUMBER] в гривні та випущено платіжну картку VISAGOLD 296. У 2024 році у банку в рамках програми «Трансформація Райфу» відбувся перехід на єдиний МФО 300335, у зв`язку із чим відбулась міграція (переведення) даних по рахунках клієнтів в іншу систему, яка здатна підтримувати облік на єдиному МФО (в процесі такого переведення змінюється номер IBAN клієнта). Тому вищевказаний рахунок [NUMBER] змінено на [NUMBER] у зв`язку з міграцією клієнтських рахунків системи Трансмастер Банкмастер, про що було повідомлено позивача. 19 серпня 2024 року на виконання платіжної інструкції на безготівковий переказ JBKLO8GO9S8P4W.1 від 19 серпня 2024 року приватного виконавця Бережного Я.В. про примусове списання з рахунку [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] , код [NUMBER] , коштів у сумі 863 599,60 грн за ВП № [NUMBER] з виконання виконавчого листа № 754/17198/14-ц, виданого 05 травня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва, банк списав з рахунку [NUMBER] , який належить [PERSON] кошти у сумі 14 392,48 грн. 20 серпня 2024 року [PERSON] звертався до банку із заявою про незаконне списання з його зарплатного карткового рахунку у банку (вх. №К - 119460/2). На вказане звернення банк листом від 21 серпня 2024 року на електронну адресу, зазначену позивачем в заяві від 20.08.2024 року, надав відповідь (вих. № 81-27-5/1684) та рекомендував у разі незгоди із діями виконавця щодо списання коштів оскаржили його дії в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». 27.08.2024 року позивач звернувся до банку із досудовою претензією, на яку на електронну позивача надіслано відповідь (вих. № 81-27-5/1684 від 28.08.2024 року). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Такими, зокрема є: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною другої статті 5 ЦПК України передбачено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У даному конкретному випадку в процесі розгляду даної справи судом не вирішувалось питання, чи виконано [PERSON] зобов`язання за договором, укладеним із АТ «Райффайзен Банк», а так само питання наявності/відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за вказаним договором, оскільки такі позовні вимоги позивачем заявлені не були. Суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання банку видати довідку про відсутність заборгованості, наявність або відсутність якої не впливає на права позивача. Поновлення прав позивача не потребує впливу з боку суду на відповідача. Крім того, [PERSON] не зазначив, з якою метою йому необхідно отримати відповідну довідку та яким чином цей документ впливає на здійснення ним своїх цивільних прав та обов`язків. Суд позбавлений можливості зобов`язати відповідача видати довідку конкретного змісту. Звертаючись до суду з позовом, позивач, серед іншого, просив визнати незаконними дії AT «Райффайзен Банк» відносно списання грошових коштів у сумі 14 392,48 грн з його банківського рахунку № [NUMBER] (картка № [NUMBER] ) та стягнути з AT «Райффайзен Банк»» на його користь вказані кошти. Заперечуючи проти позову, банк посилався на те, що в межах укладеного з клієнтом договору він лише виконує функції з обслуговування банківського рахунка клієнта (здійснює зберігання коштів, з розпорядженням клієнта проводить розрахунково-касові операції за допомогою платіжних інструментів тощо). Банк не є стягувачем чи набувачем списаним згідно платіжної інструкції від 16 серпня 2024 року, коштів. Кошти списані банком на підставі платіжної інструкції виконавця Бережного Я.В. на виконання рішення суду, переказані банком за зазначеними в ній виконавцем реквізитами. Так, порядок дій державного/приватного виконавця та його право ініціювати арешт коштів боржника та примусове списання коштів передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею З цього Закону, куди входять виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», не є органами примусового виконання. Заходи примусового виконання рішень передбачені в ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження». Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначений в ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Окрім цього, якщо боржник не згоден з діями виконавця, він має право їх оскаржити в порядку, передбаченому ст. 74 Законом України «Про виконавче провадження». Як убачається з матеріалів справи, 16 серпня 2024 року банком електронними каналами СЕП4 було отримано платіжну інструкцію JBKLO8GO9S8P4W. приватного виконавця Бережного Я. В. про примусове списання з рахунку а [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] , код [NUMBER] , коштів у сумі 863 599,60 грн за ВП № [NUMBER] з виконання виконавчого листа № 754/17198/14-ц, виданого 05 травня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва 19 серпня 2024 року відповідно до платіжної інструкції на безготівковий переказ JBKLO8GO9S8P4W.1 від 19 серпня 2024 року у в межах залишку коштів з рахунку [NUMBER] , який належить [PERSON] банком списані кошти у сумі 14 392,48 грн. У свою чергу, порядок виконання банками документів про арешт та платіжних інструкцій виконавців на примусове списання коштів визначений Інструкцією про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затверджена Постановою НБУ № 163 від 29.07.2022 року. Відповідно до частини 1 статті 43 Закону України «Про платіжні послуги» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), надавач платіжних послуг (банк) зобов`язаний прийняти до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію, за умови що платіжна інструкція оформлена належним чином та немає законних підстав для відмови в її прийнятті. Відповідно до частини 4 статті 44 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг несе передбачену законодавством відповідальність за шкоду, заподіяну ініціатору у разі відмови у прийнятті наданої ним платіжної інструкції без законних підстав. Стаття 90 Закону України «Про платіжні послуги» передбачає, що стягувач несе відповідальність під час виконання платіжних операцій відповідно до законодавства, що регулює діяльність таких осіб. Стягувач несе відповідальність за обгрунтованість примусового списання (стягнення). Стягувач зобов`язаний відшкодувати платнику шкоду, заподіяну внаслідок необгрунтованого примусового списання (стягнення). Разом із тим, положення ст. 73 Інструкції НБУ № 163 від 29.07.2022 року передбачає, що надавач платіжних послуг платника виконує арешт коштів, що знаходяться на рахунку платника, згідно з постановою про арешт коштів державного виконавця/приватного виконавця (далі - виконавець), судовим рішенням (рішенням, ухвалою, постановою суду) чи ухвалою слідчого судді, суду, постановленою під час здійснення кримінального провадження (далі - документ про арешт коштів). Надавач платіжних послуг платника повинен забезпечити прийняття до виконання документа про арешт коштів, який надійшов до нього в електронній або паперовій формі. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання документ про арешт коштів. Відповідно до статті 74 Інструкції НБУ № 163 надавач платіжних послуг платника накладає арешт на кошти, що обліковуються за рахунками, відкритими платником відповідно до нормативно-правового акта Національного банку з питань відкриття і закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг. Відповідно до статті 75 Інструкції НБУ № 163, арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках платника, без зазначення конкретної суми або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку платника, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках платника, відкритих у надавача платіжних послуг платника, або на кошти на одному/кількох рахунку/рахунках. Відповідно до статті 76 Інструкції НБУ № 163, надавач платіжних послуг платника, у якому відкрито рахунок/рахунки (далі - рахунок) платника, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів, який надійшов у цей операційний день. Порядок виконання надавачами платіжних послуг дебетового переказу коштів без згоди платника врегульовано розділом IV Інструкції НБУ № 163. Так, відповідно до статті 60 Інструкції НБУ № 163, ініціатором платіжної операції під час дебетового переказу коштів із рахунку платника без його згоди (далі - примусове списання (стягнення) коштів] є орган державної виконавчої служби (державні виконавці)/приватні виконавці та контролюючий орган (далі - стягувач). Відповідно до статті 61 Інструкції НБУ № 163, надавач платіжних послуг платника виконує примусове списання (стягнення) коштів із рахунків, відкритих платникам відповідно до нормативно-правового акта Національного банку з питань відкриття і закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг. Відповідно до статті 62 Інструкції НБУ № 163, стягувач ініціює примусове списання (стягнення) коштів із: 1) рахунків платників - на підставі виконавчих документів, установлених законодавством України; Відповідно до статей 65- 67 Інструкції НБУ № 163, банк стягувача приймає платіжні інструкції, оформлені стягувачем, протягом 10 календарних днів із дати їх складання. Банк стягувача перевіряє заповнення реквізитів платіжної інструкції, визначених у підпунктах 6-10 пункту 63 розділу IV цієї Інструкції, на відповідність вимогам додатка до цієї Інструкції. Банк стягувача на платіжній інструкції, оформленій стягувачем у паперовій формі, -обов`язково заповнює реквізит "Дата надходження". Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання платіжну інструкцію стягувана, яка надійшла до нього в електронній1 або паперовій формі. Надавач платіжних послуг платника приймає до виконання платіжну інструкцію в паперовій формі, яку стягувач доставляє самостійно (представником/повіреним, помічником приватного виконавця, представником контролюючого органу) або яка надійшла рекомендованим листом, відправником якого є стягувач. Надавач платіжних послуг платника встановлює повноваження особи, яка самостійно доставила платіжну інструкцію стягувана, у порядку, визначеному внутрішніми документами надавача платіжних послуг платника. Надавач платіжних послуг платника перевіряє заповнення реквізитів платіжної інструкції, визначених у підпунктах 2-5 пункту 63 розділу IV цієї Інструкції, на відповідність вимогам додатка до цієї Інструкції. Відповідно до статті 68 Інструкції НБУ № 163, надавач платіжних послуг платника приймає до виконання платіжну інструкцію стягувана незалежно від наявності достатнього залишку коштів на рахунку платника. Відповідно до статті 69 Інструкції НБУ № 163, надавач платіжних послуг платника виконує платіжні інструкції, які надійшли до нього до початку операційного часу поточного дня або протягом операційного часу поточного дня, але на час надходження на рахунку платника немає коштів або їх недостатньо, з урахуванням сум, що надійдуть на рахунок платника протягом операційного дня (поточні надходження), на початку операційного часу наступного операційного дня. Надавач платіжних послуг платника на початку операційного часу наступного операційного дня виконує платіжні інструкції частково відповідно до пункту 71 розділу IV цієї Інструкції, якщо на рахунку платника з урахуванням поточних надходжень на рахунок протягом попереднього операційного дня буде недостатньо коштів для їх виконання. Надавач платіжних послуг платника на початку операційного часу наступного операційного дня повертає платіжні інструкції без виконання із зазначенням причини повернення згідно з пунктами 12, 27 розділу І цієї Інструкції, якщо на рахунку платника коштів немає і протягом попереднього операційного дня кошти на його рахунок не надходили. Відповідно до статті 71 Інструкції НБУ № 163, надавач платіжних послуг платника в разі недостатності коштів на рахунку платника виконує платіжні інструкції в межах залишку коштів. Надавач платіжних послуг платника для часткової оплати оформляє платіжну інструкцію, у реквізиті "Призначення платежу" якої зазначає номер і дату платіжної інструкції стягувана, яку частково виконано, суму, що залишилася до сплати. Відповідно до статті 72 Інструкції НБУ № 163, стягувач має право відкликати платіжну інструкцію до моменту списання коштів з рахунку платника. Отже, враховуючи вищевикладене, посилання заявника на те, що банк, списуючи з його рахунку 14 392,48 грн, діяв неправомірно та порушив вимоги Закону України "Про виконавче провадження", суд вважає безпідставними, оскільки при їх списанні 19 серпня 2024 року банк діяв у відповідності до вимог чинного законодавства України щодо порядку арешту коштів боржника та примусового списання коштів з рахунку боржника. Банк не є ініціатором даного примусового списання коштів. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження порушення банком норм законодавства при списанні коштві позивача з його карткового рахунку. Суд установив, що банк не порушував прав позивача та норм чинного законодавства, а діяв в межах норм, передбачених Законом України "Про банки і банківську діяльність", Законом України "Про платіжні послуги" та Інструкцією НБУ №163, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Інші, заявлені позивачем вимоги, є похідними від вимог про стягнення безпідставно списаних грошових коштів, тому також задоволенню не підлягають. Окрім того, у суду відсутні повноваження заборонити AT «Райффайзен Банк» нараховувати заборгованості, за таких обставин ці вимоги задоволенню не підлягають. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц дійшла висновку, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: 1) за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; 2) зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; 3) у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; 4) завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; 5) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; 6) по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками». Вказані висновки узгоджуються з позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За викладених позивачем обставин на обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд вважає, що з урахуванням обставин справи, відсутності будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження душевних та моральних страждань, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з викладених вище підстав. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат між сторонами у відповідності до статті 141 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed