Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

06.05.2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬКОР-S» про визнання недійсним з моменту укладення договору та витребування із чужого незаконного володіння майнових прав на об`єкт нерухомого майна. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] є рідною матір`ю та єдиним спадкоємцем [PERSON] , [INFO] . У 2021 році син позивачки [PERSON] уклав із ТОВ «АЛЬКОР-S»договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна та частково сплатив гроші за цим договором. Пізніше після початку військових дій син [PERSON] проходив військову службу у складі Збройних Сил України і [INFO] він загинув. Після відкриття спадщини позивач дізналася, що буцімто її син [PERSON] уклав договір, згідно якого здійснив переуступку майнових прав за договором на користь відповідача [PERSON] . Позивач вважає, що [PERSON] не підписував та не міг підписати цю Додаткову угоду, внаслідок чого ця Додаткова угода підлягає визнанню недійсною внаслідок відсутності волевиявлення Покупця, а також необхідним є витребування майна з чужого незаконного володіння. Про час та місце судового засідання позивач була повідомлена належним чином, представник позивача був присутній у судовому засіданні і просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬКОР-S» у судове засідання не з`явилися без поважних причин, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені. Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.01.2021 між громадянином України [PERSON] та ТОВ «АЛЬКОР-S» в особі директора Цвик С.М. укладено Договір № 2-9-2/54 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до умов цього договору [PERSON] став покупцем майнових прав на Новозбудоване майно - самостійну однокімнатну квартиру, розташовану на 9 поверсі, приблизною площею 47,20 м. кв., будівельний номер 2-9-2, яка знаходиться в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення «П`ятдесят Четверта Жемчужина» за будівельною адресою: [ADDRESS] :01:002:1937. Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України [PERSON] підписав контракт та проходив військову службу у Збройних Силах України. Судом встановлено, що з 25.05.2022 року по день смерті [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах України та отримав статус учасника бойових дій. [INFO] [PERSON] загинув у зв`язку з травмою, яку він отримав під час проходження військової служби. Після його смерті та під час оформлення спадщини Позивач дізналася, що її син [PERSON] 05.12.2022 року уклав додаткову угоду до договору, згідно якого здійснив переуступку майнових прав за договором № 2-9-2/54 від 20.01.2021 року на користь [PERSON] . За цією додатковою угодою ТОВ «АЛЬКОР-S» та громадянин [PERSON] («Покупець») за участі [PERSON] («Покупець-1») здійснили заміну сторони і з моменту підписання цієї угоди всі права і обов`язки по договору № 2-9-2/54 купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, підписаному 20 січня 2021 р. між Продавцем та Покупцем, переходять до відповідача [PERSON] . Суд вважає, що позивач довела належними та допустимими доказами ту обставину, що [PERSON] не підписував цю додаткову угоду та у нього було відсутнє волевиявлення на заміну сторони та відчуження майнових прав до відповідача [PERSON] . Відповідно до висновку експерта від 10.10.2024 року, який наявний в матеріалах справи, підпис від імені [PERSON] у графі «Покупець [PERSON] » у додатковій угоді № 2 від 05.12.2022 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об?єкт нерухомого майна № 2-9-2/54 від 20.01.2021 про заміну сторони на 1 арк., виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Доводи позивача про те, що [PERSON] не підписував Додаткову угоду і не міг знати про її існування підтверджуються тим, що вже після буцімто укладення Додаткової угоди від 05.12.2022 за прибутковими касовими ордерами на рахунок ТОВ «Алькор-S» від імені [PERSON] на виконання Договору № 2-9-2/54 від 20.01.2021 року у період із 05.12.2022 по 23.12.2022 року було сплачено частинами пайовий внесок на загальну суму у розмірі 671\~200,50 грн (шістсот сімдесят одна тисяча двісті гривень п`ятдесят копійок), що підтверджується прибутковими касовими ордерами. Також судом приймаються до уваги відповідь на адвокатський запит командування військової частини [NUMBER] , де відповідно до наказів командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) за грудень місяць 2022 року, колишній військовослужбовець військової частини [NUMBER] [PERSON] у відпустці, відрядженні, або звільненні від виконання службових обов?язків не перебував та наявні пояснювальні записки про місце перебування [PERSON] . 05.12.2022 року від командира ремонтної роти військової частини [NUMBER] [PERSON] та механіка ремонтної роти військової частини [NUMBER] [PERSON] , за якими [PERSON] не відлучався з військової частини та постійно перебував з командиром та механіком роти, що унеможливлювало підписання ним Додаткової угоди № 2 05.12.2022 року. За змістом частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи відповідача про те, що Додаткова угода була підписана [PERSON] та спростування усієї сукупності доказів, наданих Позивачем, не підтверджуються доказами по справі. На підтвердження своїх доводів представник відповідача щодо спростування цих обставин доказів суду не надав. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спірні правовідносини у цій справі стосуються захисту майнових прав позивача [PERSON] на спірну квартиру загиблого сина [PERSON] , [INFO] , а саме самостійну однокімнатну квартиру, розташовану на 9 поверсі, приблизною площею 47,20 м. кв., будівельний номер 2-9-2, яка знаходиться в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення «П`ятдесят Четверта Жемчужина» за будівельною адресою: [ADDRESS] :01:002:1937. Це майно вибуло із його власності шляхом укладення із ТОВ «АЛЬКОР-S» за участю [PERSON] Додаткової угоди № 2 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об?єкт нерухомого майна № 2-9-2/54 від 20 січня 2021 р. про заміну сторони . Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Згідно з частинами першою-четвертою статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину. Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), яка (які) його вчинили. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто необхідно відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України). Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. Зазначений правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, у тому числі вільне волевиявлення учасника правочину. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У частині першій статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року в справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. За змістом частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Судом встановлено, що [PERSON] не підписував додаткову угоду № 2 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об?єкт нерухомого майна № 2-9-2/54 від 20 січня 2021 р. про заміну сторони. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Оскільки на спростування вказаних обставин та висновку експерта відповідачі не надали жодних доказів, суд вважає наданий позивачем висновок експерта належним і достовірним доказом на підтвердження позовних вимог [PERSON] про те, що померлий [PERSON] син не підписував додаткову угоду. Оскільки син позивача [PERSON] [PERSON] не підписував додаткову угоди № 2, це виключає наявність його волевиявлення на переуступлення своїх майнових прав на об`єкт нерухомого майна на користь відповідача [PERSON] . У зв`язку з цим суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що належні на праві власності [PERSON] майнові права на нерухоме майно вибули з його володіння поза його волею та про наявність підстав для визнання недійсною Додаткової угоди № 2 до Договору купівлі-продажу майнових прав на об?єкт нерухомого майна № 2-9-2/54 від 20 січня 2021 р. про заміну сторони, укладеної між ТОВ «АЛЬКОР-S», [PERSON] та [PERSON] . Окрім цього, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. У частині першій статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, за правилами ст. 330 ЦК України добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Так, якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, треба враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. У ЦК України передбачено серед способів захисту порушених прав віндикацію та реституцію. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року в справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Подібні висновки містяться у постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 369/8410/20 (провадження № 61-4480св23). Відповідач [PERSON] незаконно заволоділа майновими правами [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, а саме майновими права на самостійну однокімнатну квартиру. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Оскільки судом встановлено, що спірні майнові права на квартиру вибули з власності [PERSON] поза його волею, суд приходить до висновку про наявність правових підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, для витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме самостійну однокімнатну квартиру, розташовану на 9 поверсі, приблизною площею 47,20 м. кв., будівельний номер 2-9-2, яка знаходиться в багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення «П`ятдесят Четверта Жемчужина» за будівельною адресою: [ADDRESS] :01:002:1937.

Outcome: approved