Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Адвокат Дарморос К.О., яка діє від імені та в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні. В позовній заяві зазначено, що 28.08.2004 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.06.2024 шлюб між ними розірвано. За час спільного проживання сторонами як подружжя, було придбано 43/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 100,5 кв.м., житлова - 54,8 кв.м., який розташований на присадибній земельній ділянці кадастровий номер 7110800000:05:001:0418. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу частини будинку від 01.02.2006 посвідченого завідувачем Уманської міської державної нотаріальної контори Копиловим В.І. та зареєстровано в реєстрі № 1-228. Власником вищевказаного будинку у правовстановлюючому документі зазначена лише відповідач [PERSON] . Також під час спільного проживання сторонами як подружжя, було придбано легковий автомобіль Toyota Avensis, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код [NUMBER] , чорного кольору, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником якого також є відповідач. Тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні та просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати: за [PERSON] право власності на 43/200 частини житлового будинку [ADDRESS] , який розташований на присадибній земельній ділянці кадастровий номер 7110800000:05:001:0418 та на 1/2 частину транспортного засобу Toyota Avensis, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код [NUMBER] , чорного кольору; визнати за [PERSON] право власності на 43/200 частини житлового будинку [ADDRESS] , який розташований на присадибній земельній ділянці кадастровий номер 7110800000:05:001:0418 та на 1/2 частину транспортного засобу Toyota Avensis, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN код [NUMBER] , чорного кольору. \~ \~ \~ \~24.02.2024 відповідач [PERSON] на адресу суду подала відзив на позов, в якому вказано, що позивач за вказаною адресою у позові не проживає, оскільки не має права перебувати за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з приписом Уманського РУП ГУНП в Черкаській області. Також позивач не вказав, що у них було два автомобілі, які забрав [PERSON] . Заявлені позовні вимоги вона не визнає та вважає необґрунтованими. Відповідно до договору купівлі-продажу частини будинку від 01.02.2006, вона є власником 43/100 частин будинку за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки за вказаною адресою в розмірі 0,0373 га. Даний будинок було придбано нею за кредитні кошти, кредит був погашений її батьками, відповідач ніякого відношення до будинку немає, хоча він був придбаний у шлюбі. Позивач не надав жодного доказу про походження коштів, за які був придбаний будинок. Після припинення спільного поживання позивач запропонував передати йому автомобілі, які були придбані в період шлюбу, та він не буде мати претензій до іншого майна. У червні 2024 року [PERSON] попросив у неї підписати договір купівлі-продажу автомобіля Toyota Camry 2003 року, який був оформлений на її ім`я на [PERSON] за борги [PERSON] . Вона не заперечує, щоб автомобіль Toyota Avensis, 2005 року випуску, р.н. [NUMBER] , який знаходиться у позивача, залишився у його користуванні, а він сплатив їй частину вартості автомобіля. Крім того, [PERSON] розпорядився автомобілем Toyota Camry 2003 року, тому вона вважає, що він повинен відшкодувати їй частину коштів у сумі 198000 грн. На підставі вищевикладеного просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 19.03.2025 на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідач не надала жодного доказу на підтвердження джерела походження коштів на придбання будинку. Позивач разом з відповідачкою взяли кредит у Центральному Уманському відділенні ЧГРУ «ПриватБанк» та сплачувала кошти на погашення кредиту разом, а не відповідачем чи її батьками. Надана копія розписки відповідача не стосується предмету даної справи, який саме автомобіль був проданий позивачем не зрозуміло, реєстраційний номер автомобіля не вказано, лише марку та рік випуску. Жодного доказу щодо домовленості між ними стосовно відсутності претензій щодо поділу майна не надано. Просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача адвокат Дарморос К.О. в судовому засіданні просила задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у ньому. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Бурлака В.І. в судовому засіданні позов визнали частково, при цьому посилалися на обставини, що викладені у відзиві на позов та просили суд залишити у власності відповідача будинок з виплатою компенсації позивачу, а позивачу залишити автомобіль з виплатою компенсації відповідачу. Суд, вислухавши думку учасників процесу, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 12 ЦПК України\~визначено,\~що\~цивільне\~судочинство здійснюється\~на\~засадах\~змагальності сторін.\~Учасники\~справи\~мають рівні\~права\~щодо\~здійснення всіх\~процесуальних\~прав\~та обов`язків,\~передбачених\~законом. Кожна\~сторона\~повинна\~довести обставини,\~які\~мають\~значення для\~справи\~і\~на які\~вона\~посилається\~як на\~підставу\~своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім\~випадків,\~встановлених\~цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Стаття 13 ЦПК України\~визначає, що суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17.06.2024 рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Відповідно до договору купівлі-продажу частини будинку, що посвідчений 01.02.2006 завідувачем Уманської міської державної нотаріальної контри Копиловим В.І. та зареєстрованим у реєстрі за № 1-228, [PERSON] придбала у [PERSON] 43/100 частини житлового будинку, що розташований на присадибній земельній ділянці розміром 624 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, що посвідчений 01.02.2006 завідувачем Уманської міської державної нотаріальної контри Копиловим В.І. та зареєстрованим у реєстрі за № 1-230, [PERSON] придбала у [PERSON] земельну ділянку розміром 373 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] . У витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9740546 від 03.02.2006 вказано, що будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1-228 від 01.02.2006. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , 19.01.2021 автомобіль Toyota Avensis, 2005 року випуску, р.н. [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] . Згідно зі ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), самостійного заробітку (доходу). Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Водночас, як роз`яснила Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17, презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі і в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Однак, відповідно до матеріалів справи, будь-яких доказів, які б підтверджували як вищенаведені обставини, так і спростовували б матеріально-правову презумпцію спільності майна подружжя відповідачем до суду надано не було. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18). Відповідна правова позиція визначена ухвалою ВССУ від 15 травня 2017 року у справі № 718/585/16-ц, за якою майно придбане за позичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі N 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. У відзиві відповідач посилається на те, що частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] придбана нею за кредитні кошти, в послідуючому кредит погашали її батьки. Так, з поданих відповідачем доказів не вбачається, що саме за отримані нею в позику кошти, остання придбала спірне нерухоме майно. Суд також критично оцінює посилання відповідача на ті обставини, що її батьки сплачували кредитні кошти, оскільки відповідач не надала належних доказів на підтвердження вказаних обставин. Крім того, обставини, на які посилається відповідач у своєму відзиві, також не підтверджені належними та допустимими доказами. Отже, ті обставини, що нерухомість була придбана особисто відповідачем за позичені кошти і не в інтересах сім`ї, відповідач не довела належними та допустимим доказами, а відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тоді як ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно, а саме частина житлового будинку, набуте подружжям за час шлюбу за кредитні кошти (що також підтверджується поясненнями позивача), які використано в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними у рівних частинах. При цьому відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано. Що стосується вимоги про поділ спільного майна подружжя, а саме транспортного засобу «Toyota Avensis», 2005 року випуску, р.н. [NUMBER] , слід зазначити наступне. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі). Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини п`ятої статті 71, статті 365\~ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71\~СК України дій. Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до абзацу 3 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким, у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд звертає увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов. Неподільна річ (наприклад, автомобіль) не може бути реально поділений між подружжям, що як правило, встановлюється на підставі висновку відповідної судової експертизи, а інший з подружжя не згідний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, або інша сторона не бажає сплачувати таку компенсацію та відповідно попередньо не вносить на депозитний рахунок суду належну грошову суму, то суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Водночас сторони не мають на меті компенсувати вартість автомобіля в межах позовних вимог, тому у спірному випадку мають застосовуватись правові наслідки недійсності правочину. Так, враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю та не може бути реально поділений між сторонами, частки яких є рівними, суд вважає за необхідне визнати спірне майно таким, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності та здійснити його поділ на ідеальні частки подружжя без його реального поділу по 1/2 частці кожному, відповідно, та залишити майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений при подачі позову. При цьому, слід зазначити, що позивач при подачі позову сплатив судовий збір у більшому розмірі, ніж передбачено законом, тому зайво сплачений судовий збір в розмірі 1310,05 підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Про наявність інших судових витрат сторони не заявляли. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved