Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дійсним. В обґрунтування позову зазначено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна у формі розписки від 17.11.1999 р., який в свою чергу відповідачі зобов`язувалися зареєструвати у відповідних органах та посвідчити належним чином. Проте, відповідачі ухилилися від зазначених зобов`язань, що наразі призвело до спричинення позивачу збитків, які пов`язані з необхідністю вчиняти дії щодо звернення до відповідних органів та інстанцій з метою підтвердження [PERSON] її права власності на придбане майно, які оцінюються у 7\~000,00 грн. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, оформлений у формі розписки від 17.11.1999 року, укладеної між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила будинок за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 09.07.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за даним позовом з повідомленням сторін у судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, поважну причину неявки суду не повідомили, відзив не надали, у зв`язку з чим, на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України справу розглянуто у їх відсутність, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] належав будинок (времянка), що розташований за адресою: [ADDRESS] . 17.11.1999 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оформлений у вигляді розписки. Як вбачається зі змісту такого договору-розписки, [PERSON] продала по домашній угоді времянку з прилеглою до неї земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] [PERSON] та отримала від неї грошові кошти у сумі 300 доларів, претензій до покупця не має. В свою чергу, [PERSON] отримала від [PERSON] всі наявні на времянку з ділянкою документи, претензій не має. Вказаний договір купівлі-продажу у формі розписки був підписаний у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , підписи останніх містяться на вказаній розписці, та додатково засвідчені головою квартального комітету м. Запоріжжя № 31 [PERSON] , з проставленням відповідної печатки. Таким чином, 17.11.1999 року, між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, було досягнуто всіх істотних умов, що необхідні для вчинення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: погоджено ціну договору, його предмет, місцезнаходження майна, факт передачі та отримання коштів в рахунок купівлі-продажу, визначено дату укладення договору, проставлено відповідні підписи сторін, а також свідків, в присутності яких він вчинявся, а відтак зазначений договір фактично був укладений між сторонами. Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду,\~що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виготовлений 02.09.1999 р. було видано на ім`я [PERSON] , та 27.03.2000 р. проведено реєстрацію поточних змін на ім`я [PERSON] . При цьому, нотаріального посвідчення договору у формі розписки не відбулося, у зв`язку з ухиленням відповідача, та неможливістю здійснення нотаріального посвідчення такого договору [PERSON] в односторонньому порядку. Після укладення договору [PERSON] припинила проживати в проданому нерухомому майні та виїхала з нього, у зв`язку з чим позивачу невідомо про місце реєстрації та проживання [PERSON] , внаслідок чого позивач не могла вчинити дій щодо погодження з відповідачем дати та місця нотаріального посвідчення вчиненого між ними договору купівлі-продажу нерухомого майна оформленого розпискою. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, що набрав чинності 01.01.2004, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна, оформлений у вигляді розписки був укладений 17.11.1999 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення\~Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі\~-\~ЦК\~УРСР), Закон України «Про власність», в редакціях, що діяли на час укладення такого договору. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.2 ЗУ «Про власність», право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 4 ЗУ «Про власність» власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про власність» володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Згідно зі ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до\~ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Згідно із ст. 44 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР; 2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. За змістом ст. 128,\~153 ЦК УРСР\~право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно із ч.ч. 1-2 ст. 154 ЦК УРСР коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР\~передбачалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. В силу приписів ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 р. по справі № 522/50/16-ц звернув увагу на те, що: «Суди при розгляді цієї справи установили, що при вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення. Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору». У постанові Верховного Суду від 18.08.2021 р. у справі № 305/1468/16-ц, зазначено, що «Визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Конвалідація, згідно частини другої статті 220 ЦК України, можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення. Визнання договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України є окремим способом захисту і висновок суду про визнання дійсним має міститися і як в мотивувальній, так і в резолютивній частині судового рішення». Судом встановлено, що сторони у договорі купівлі-продажу нерухомого майна, оформленого у вигляді розписки від 17.11.1999 року досягли усіх істотних умов, що вимагаються законом до зазначеного виду договору, тобто, погодили його предмет та ціну, та підтвердили факт передачі майна та оплату за нього. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з моменту 17.11.1999 року й по теперішній час, договір купівлі-продажу нерухомого майна оформлений розпискою між сторонами фактично є виконаним, так як [PERSON] передала [PERSON] такий будинок, отримала за його продаж грошові кошти, а позивач вселилася в нього та проживає по теперішній час, а отже у належний спосіб володіє та користується ним, а тому позов підлягає задоволенню в цій частині. Разом з тим, [PERSON] не є належним відповідачем у цьому спорі, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, що він був представником [PERSON] під час укладення договору, також не був власником нерухомого майна на момент укладення договору, а відтак у задоволенні позову в частині вимог пред`явлених до нього слід відмовити. Крім того, відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial