Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 59 622,88 грн., які складаються з: 27 706,48 грн. неузгоджені відсотки за кредитним договором від 24.04.2015; 2 875,52 грн. списання за послугу страхування без укладеного договору; 26 152,56 грн. списання за послугу «Оплата частинами» без доказів замовлення; 2 888,32 грн. стягнення у виконавчому провадженні на підставі скасованого рішення. В обґрунтування позову позивач зазначає, що між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір від 24.04.2015. У справі № 185/3981/23 за позовом банку до позивача про стягнення заборгованості за цим договором заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 17.05.2023 було стягнуто 25 788,59 грн (тіло кредиту) та 2 189,88 грн судового збору. Позивач оскаржив це рішення, і постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2024 (провадження № 22-ц/803/9713/24) заочне рішення скасовано, а в позові банку відмовлено через відсутність реальної заборгованості. Апеляцій \~ \~ \~ \~ний суд встановив, що позивач витратив 157 120,63 грн кредитних коштів і повернув 125 513,04 грн, а сума 31 607,59 грн, яку банк вважав заборгованістю (25 788,59 грн тіло кредиту, 5 819 грн відсотки, включає безпідставні списання: 27 706,48 грн (неузгоджені відсотки), 2 875,52 грн (страхування без договору), 26 152,56 грн («Оплата частинами» без доказів замовлення). Позивач також зазначає, що у виконавчому провадженні стягнуто 2 888,32 грн на підставі скасованого рішення, що, на його думку, є безпідставним збагаченням банку. Позивач просить стягнути 59 622,88 грн на підставі ст. 1212 ЦК України Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду від 22.01.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін. Відповідач, АТ КБ «ПриватБанк», подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позову, вважаючи його необґрунтованим. Відповідач посилається на: дійсність кредитного договору від 24.04.2015, який не визнано недійсним чи неукладеним; виконання банком зобов`язань щодо надання кредитного ліміту; невиконання позивачем зобов`язань щодо погашення кредиту та відсотків (ст. 509, 526, 1054, 629 ЦК України); неможливість застосування ст. 1212 ЦК України через договірний характер правовідносин і суперечливу поведінку позивача (доктрина venire contra factum proprium, ст. 3 ЦК України); відсутність доказів безпідставного набуття банком коштів, зокрема в рамках виконавчого провадження. У судове засідання позивач не з`явився, подав заяву, якою просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог процесуального закону. 03.03.2025 за допомогою системи "Електронний суд" подав відзив на позовну заяву, у якому вказує, що укладений між відповідачкою та банком договір про надання банківських послуг б/н від 24.04.2015р. не визнаний недійсним і його правомірність презюмується та з огляду на те, що договір не був виконаний достроково, розірваний, а також на те, що договір не виконувався належним чином, він продовжує діяти і до сьогодні, оскільки не був виконаний належним чином. Погашення зобов`язань позивача перед відповідачем відбувалося в рамках виконання зобов`язання за кредитним договором, який станом на момент звернення позивача Ретутської до суду є дійсним, та не визнано недійсним, неукладеним тощо. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг від 24.04.2015. У справі № 185/3981/23 за позовом банку до позивача про стягнення заборгованості заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 17.05.2023 стягнуто 25 788,59 грн. (тіло кредиту) та 2 189,88 грн судового збору. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2024 (провадження № 22-ц/803/9713/24) дане заочне рішення скасовано, а в позові банку відмовлено через відсутність реальної заборгованості. Апеляційний суд встановив, що за період з 24.04.2015 по 01.03.2023 позивач витратив 157 120,63 грн. кредитних коштів і повернув 125 513,04 грн., а сума 31 607,59 грн., яку банк вважав заборгованістю (25 788,59 грн тіло кредиту, 5 819 грн відсотки), включає безпідставні списання: 27 706,48 грн. (неузгоджені відсотки), 2 875,52 грн. (страхування), 26 152,56 грн. («Оплата частинами»). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Висновки Дніпровського апеляційного суду щодо встановлених ним обставин справи, які наведено у постанові від 06.11.2024 мають преюдиціальне значення для цієї справи, оскільки стосуються тих самих сторін і правовідносин. Зокрема, апеляційний суд встановив відсутність реальної заборгованості за тілом кредиту; неузгодженість процентної ставки (27 706,48 грн), оскільки анкета-заява не містить істотних умов договору (розмір кредиту, відсотки, строк дії картки); відсутність доказів укладення договорів страхування (2 875,52 грн) та «Оплати частинами» (26 152,56 грн). Таким чином, суд приймає як доведені факти відсутності реальної заборгованості позивача перед банком, а також безпідставність нарахувань і списань у розмірі 27 706,48 грн, 2 875,52 грн і 26 152,56 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанови від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18, від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18, від 08.09.2021 у справах № 201/6498/20, № 206/2212/18), результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідокнабуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню,\~виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Судом встановлено, що суми 27 706,48 грн. (неузгоджені відсотки), 2 875,52 грн. (страхування) і 26 152,56 грн. («Оплата частинами»), загалом 56 734,56 грн., були списані банком з рахунків позивача без достатніх правових підстав. Таким чином, сума 56 734,56 грн є безпідставно набутою АТ КБ «ПриватБанк» за рахунок позивача і підлягає поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України. Щодо суми 2 888,32 грн., стягнутої у виконавчому провадженні на підставі заочного рішення від 17.05.2023, суд зазначає, що ця сума не підпадає під дію ст. 1212 ЦК України. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 444 ЦПК України, поворот виконання рішення можливий у разі скасування рішення суду, за яким відбулося стягнення, якщо сторона подасть відповідну заяву. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2024 заочне рішення від 17.05.2023 скасовано, що є підставою для повороту виконання. Однак позивач не скористався правом подати заяву про поворот виконання, як передбачено ч. 510 ст. 444 ЦПК України. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України (рішення № 13-рп/2011 від 02.11.2011), поворот виконання є процесуальною гарантією захисту майнових прав, яка спрямована на повернення сторін у попереднє становище через скасування правової підстави стягнення. Таким чином, вимога стягнути 2 888,32 грн як безпідставно набуті кошти не підлягає задоволенню, оскільки це питання регулюється ст. 444 ЦПК України. Відповідач у відзиві посилається на дійсність кредитного договору та суперечливу поведінку позивача (доктрина venire contra factum proprium, ст. 3 ЦК України), стверджуючи, що позивач знав про відсутність зобов`язань, але здійснював платежі. Проте суд відхиляє ці доводи, оскільки апеляційний суд установив, що списання 56 734,56 грн не ґрунтувалися на погоджених умовах договору, а анкета-заява не містить істотних умов. Крім того, позивач не погоджувався добровільно на списання цих сум, що виключає застосування доктрини venire contra factum proprium. Щодо тверджень відповідача про необхідність окремого розгляду заборгованості за договором, суд зазначає, що преюдиціальні висновки апеляційного суду про відсутність реальної заборгованості виключають необхідність такого розгляду в цій справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, банк не довів наявність правових підстав для утримання сум 27 706,48 грн, 2 875,52 грн і 26 152,56 грн. Згідно з п. 15 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивача звільнено від сплати судового збору як особу з інвалідністю ІІ групи. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, цей збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, якщо відповідач не звільнений від таких витрат. Оскільки позов задоволено на 56 734,56 грн із заявлених 59 622,88 грн (95,15% від суми позову), а відповідач не звільнений від сплати судового збору, з АТ КБ «ПриватБанк» стягується судовий збір у розмірі 944,24 грн. в дохід держави.

Outcome: partial