Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

Позивач 20.01.2025 року звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини. Позов обґрунтований наступним чином. [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не підтримує сімейних зв`язків з сином. [PERSON] не надає [PERSON] необхідного утримання, харчування, медичного догляду, фізичного розвитку, освіти дитини. Все це забезпечує дитині позивач та вітчим [PERSON] , якого неповнолітній [PERSON] фактично вважає своїм батьком. У позові зазначається, що з огляду на мінливість життєвих обставин, [PERSON] бажає змінити спосіб стягнення аліментів. Ухвалою суду від 21.01.2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, справу призначено до судового розгляду в підготовчому судовому засіданні. Клопотання представника позивача - адвоката Чумаченка С.О. про витребування доказів - задоволено. Зобов`язано Адміністрацію Державної прикордонної служби України надати інформацію стосовно перетину державного кордону України громадянином України [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , з 01.01.2015 року по теперішній час. 26 травня 2025 року на виконання вказаної ухвали до Хаджибейського районного суду м. Одеси від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшов лист №19/43054-25-Вих від 23.05.2025 року. 11 червня 2025 року представником позивача - адвокатом Чумаченко С.О. до суду було подано клопотання про долучення доказів, а саме: висновку Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , у відношенні неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 11 червня 2025 року у справі №521/983/25 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач у судові засідання не з`явився, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про причини своєї не явки суду не повідомив. Клопотань про відкладення на адресу суду не надходило. Представником третьої особи - Органу опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради до суду було надіслано заяву про розгляд справи за їх відсутності, рішення прийняти з урахуванням висновку органу опіки та піклування в інтересах дитини. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК Україна у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Суд, на підставі ст.281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі та призначення до судового розгляду по суті позовних вимог розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Хаджибейського районного суду міста Одеси, тобто ухвали суду є доступними для ознайомлення та загальновідомими. Згідно із ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Отже, у зв`язку із тим, що судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, суд зазначає про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав та зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини. Хаджибейським районним судом міста Одеси було встановлено та не оспорено учасниками справи наступні обставини. 23 вересня 2006 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис під № 479. [INFO] від шлюбу народився син - [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 21 жовтня 2013 року (провадження по справі № 2/260/679/2013) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач залишила прізвище « [PERSON] ». Адресою реєстрації позивача та дитини сторін є: [ADDRESS] , що вбачається з довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №5137-5000394075 від 09.09.2021 року та №5137-5000394065 від 09.09.2021 року. Останньою відомою адресою відповідача є: [ADDRESS] , що підтверджується вироком Ленінського районного суду м. Донецька від 03.06.2013 року (провадження по справі № 1-кп/260/229/2013) щодо скоєння злочину [PERSON] за ч.1 ст. 129 КК України. 03 жовтня 2014 року позивач уклала новий шлюб із [PERSON] , про що складений актовий запит під № 440, від якого у подружжя народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З 2021 року [PERSON] та [PERSON] разом з дітьми переїхали до міста Одеси та почали проживати за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №5137-5000394075 від 09.09.2021 року, №5137-5000394065 від 09.09.2021 року та №5137-5000394119 від 09.09.2021 року. 24 липня 2022 року [PERSON] уклала договір оренди житлового приміщення та почала проживати з сім`єю за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08 серпня 2024 року по справі № 521/8304/24 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки (однієї чверті) усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , але менше, ніж 50% прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви про видачу судового наказу до суду, тобто з 16 серпня 2021 року, та до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , віку 18 років, тобто до [INFO] . Позивач звернулась до Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради із заявою про складання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач на теперішній час працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Харвіст Холдинг» та за останній рік отримала загальний дохід (заробіток) у розмірі 288 763,67 грн., що підтверджується довідкою ОК-5 від 18 грудня 2024 року. Оскільки [PERSON] та її теперішній чоловік [PERSON] ведуть спільний побут, мають спільних дітей, останній піклується про [PERSON] . До суду позивачем були надані відомості щодо доходу [PERSON] , який має гідну заробітну плату, що підтверджується формою ОК-5. Загальний дохід [PERSON] становить: за 2021 рік - 295 636,05 грн., за 2022 рік - 962 589,20 грн., за 2023 рік - 1 032 002,70 грн., за 2024 рік - 914 100,00грн., що підтверджується довідкою ОК-7. Відповідно до заяв [PERSON] , від 25.12.2024 р., яка є сусідкою сім`ї [PERSON] та проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] від 25.12.2024 р., яка є сусідкою сім`ї [PERSON] та проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] від 25.12.2024 р., яка є сусідкою сім`ї [PERSON] та проживає за адресою: [ADDRESS] , мати самостійно займається вихованням дитини, створює належні умови для розвитку природних здібностей дитини, забезпечує дитині повний гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. [PERSON] ніколи не проживав разом з [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . На думку заявників, [PERSON] не зацікавлений у виконанні своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, подальшою долею сина не цікавиться, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідно до характеристики від 25 грудня 2024 року, яка містить печатку ТОВ "ФІРМА "НАШ ДОМ", вбачається, що [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] та дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . Мати займається вихованням [PERSON] самостійно, створює належні умови для розвитку природних здібностей дитини, забезпечує дитині повний гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. За період її проживання за цією адресою скарг, заяв, вимог до неї як в письмовій, так і в усній формі не надходило. За місцем проживання характеризується з позитивного боку. У побуті завжди ввічлива, тактовна. Батько [PERSON] , [PERSON] , дитину не відвідує, не спілкується з сином, не проявляє ніякої зацікавленості до виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідно до декларації [PERSON] від 22 серпня 2022 року про вибір лікаря, який надає первинну допомогу, законим представником пацієнта є [PERSON] . Дитина знаходиться на обліку в КНП «Дитяча міська поліклініка №5» Одеської міської ради, декларація на медичне обслуговування дитини підписана позивачем з сімейним лікарем [PERSON] . Відповідно до листа КНП «Дитяча міська поліклініка № 5» Одеської міської ради від 31 грудня 2024 р. №699/вих [PERSON] знаходиться на обліку з 21 жовтня 2021 року. [PERSON] звертався до КНП «ДМП №5» ОМР протягом 2023 року на профілактичні щеплення: 11.04.2023 р. проведена І вакцинація проти гепатиту В та ревакцинація за віком проти поліомієліту, 19.05.2023 р. проведена ІІ вакцинація проти гепатиту В, 23.06.2023 р. - ІІ вакцинація проти гепатиту В. 17.10.2024 звертався до лікаря-педіатра КНП «ДМП № 5» ОМР з приводу планового профілактичного щеплення проти дифтерії та правця. Згідно рапорту лікаря-педіатра, за період спостереження дитини в Комунальному некомерційному підприємстві «Дитяча міська поліклініка № 5» Одеської міської ради, разом з дитиною за медичною, консультативно-діагностичною та профілактичною допомогою зверталась мати [PERSON] . Рекомендації лікаря-педіатра виконуються, профілактичні щеплення дитині проводяться. 13 квітня 2023 року між [PERSON] , яка діє в інтересах сина [PERSON] , [INFO] , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Заклад загальної середньої освіти» Ліцей «Просвіта» був укладений договір № 13/8/2023 на навчання в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Заклад загальної середньої освіти» Ліцей «Просвіта». Відповідно до характеристики [PERSON] , учня 10 класу, яка надана директором Товариством з обмеженою відповідальністю «Заклад загальної середньої освіти» Ліцей «Просвіта», [PERSON] навчається в ліцеї з сьомого класу. За ці роки показав себе одним з найкращих учнів класу та досяг високого рівня знань з усіх предметів. На уроках завжди зосереджує свою увагу на поясненні вчителя, не відволікається. Приймає активну участь у громадському житті класу та школи, є учасником багатьох шкільних конкурсів. За характером чесний, доброзичливий, працьовитий, товариський, самостійний учень. Проживає з матір`ю та вітчимом. Мати та вітчим постійно підтримують зв`язок з класним керівником та адміністрацією ліцею, контролюють навчання дитини, цікавляться його успіхами та досягненнями. Батько навчальним процесом та успіхами дитини не цікавиться. Позивачем до справи були долучені квитанції на підтвердження оплати освітніх послуг ТОВ «Заклад загальної середньої освіти» Ліцей «Просвіта» у розмірі 5 500,00 грн. за відповідні місяці. Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психологічного здоров`я» Одеської обласної ради № 3645 від 19 грудня 2024 року [PERSON] згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки Центру не значиться. На психологічному та наркологічному обліку не перебуває. Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України [PERSON] станом на 17.12.2024 року є особою, стосовно якої відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, наявність незнятої чи непогашеної судимості, про розшук - відсутні. Представником позивача - адвокатом Чумаченко С.О. до матеріалів справи був долучений висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , у відношенні неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у якому встановлені наступні обставини. [PERSON] фактично проживає разом з матір`ю гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою уповноваженими особами відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради здійснено вихід. За результатами встановлено наступне: квартира розташована на двадцятому поверсі двадцятип`ятиповерхового будинку, складається з трьох окремих кімнат. Загальна площа квартири складає 82,4 кв.м, житлова приблизно 60 кв.м. В квартирі зроблений ремонт. В наявності всі необхідні меблі та техніка. Для дитини відведена окрема кімната в якій є диван, письмовий стіл для навчання, шафа для одягу, одяг та взуття відповідного віку, комп`ютер, особистий мобільний телефон, засоби гігієни тощо. Неповнолітній [PERSON] , у присутності уповноважених осіб відділу забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради 08 травня 2025 року надав письмову заяву, відповідно до якої повідомив наступне. Проживає разом з матір`ю, батьком [PERSON] , братом [PERSON] , [INFO] , та сестрою [PERSON] , [INFO] . Повідомив, що вітчим [PERSON] , якого він називає батьком, виховує його з чотирьох років, піклується про нього, цікавиться його життям, захопленнями. Свого біологічного батька майже не пам`ятає, за всі роки життя він жодного разу не зателефонував, не приїхав, не привітав з днем народження та іншими святами, подарунків не передавав. [PERSON] не проти позбавлення батьківських прав свого біологічного батька гр. [PERSON] . Згідно з інформацією Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 25 квітня 2025 року №1348/24.30-19, повідомляється про відсутність актових записів про зміну імені та смерті, в архіві підпорядкованого відділу та за відомостями Єдиного державного реєстру актів цивільного стану громадян, відносно батька дитини гр. [PERSON] , [INFO] . Відповідно до заяви матері дитини - гр. [PERSON] остання відома адреса місця проживання батька дитини: [ADDRESS] , що на теперішній час є тимчасово окупованою територією російською федерацією. Згідно з інформацією, наданою Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 18 березня 2025 року №231 кРА/01-31, за відомостями Департаменту, відсутня будь-яка інформація про реєстрацію місця проживання гр. [PERSON] , [INFO] , на території міста Одеси. Відповідно до інформації, наданої Управлінням соціального захисту населення в Київському районі м. Одеси Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 13 березня 2025 року №170103/1141, за інформацією, що міститься у Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб гр. [PERSON] , [INFO] , відоме місце реєстрації якого: [ADDRESS] , на обліку як внутрішньо переміщена особа не перебуває. Згідно з інформацією, наданою [INFO] від 17 квітня 2025 року № 943/8087, з даними єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» гр. [PERSON] , [INFO] , не перебуває на обліку в жодному з підпорядкованих [INFO] територіальних центрів комплектування. За інформацією, наданою Державною установою «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, від 07 травня 2025 року №5/6-8950, гр. [PERSON] , [INFO] , раніше в установі не утримувався, станом на 05 травня 2025 року не утримується. Відповідно до інформації, наданої Одеським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області від 01 квітня 2025 року №60.хв 3396/1, гр. [PERSON] , [INFO] , до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, у розшуку не перебуває. Матір`ю дитини, гр. [PERSON] , було надано вирок Ленінського районного суду м. Донецька, від 03 червня 2013 року номер провадження по справі №1-кп 260/229/2013 відповідно до якого батька дитини гр. [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.129 ч.1 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі у відношенні потерпілої матері дитини гр. [PERSON] . Дане питання було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Київської районної адміністрації Одеської міської ради, яке відбулось 29 травня 2025 року. Були присутніми: мати дитини - гр. [PERSON] та неповнолітній [PERSON] . Мати дитини наполягала на задоволені заяви про позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Повідомила, що батько дитини фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, участь у житті та вихованні дитини не приймає. Розповіла, що з батьком дитини вони розлучились в 2012 році, та з 2013 року не бачила та не чула батька дитини. На запитання членів Комісії чи відоме місце знаходження батьку дитини її та дитини відповіла, що він знає в якому місті проживає вона з сином, так як в 2021 році, коли вона з сином виїжджала з м. Донецька, телефонувала батькам [PERSON] та просила щоб останній надав дозвіл на виїзд дитини, на що [PERSON] відмовився, у зв`язку з чим вона була вимушена звертатися з означеного питання до суду. Також [PERSON] повідомила, що вже багато років не змінювала номер телефону, батьку дитини він відомий. Під час засідання Комісії представником заявниці гр. [PERSON] , адвокатом Кокарєвим Андрієм Павловичем, до матеріалів справи було долучено інформаційний лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 20 травня 2025 року на №521/983/25, в якій повідомляється, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» (далі - База даних), що функціонує відповідно до Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 26 жовтня 2022 за №1319/38655 (далі Положення), відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України [PERSON] , [INFO] , в період з 08 листопада 2017 року по 23 травня 2025 року в Базі даних не виявлено. Відповідно до пункту 17 Положення інформація про осіб, які перетнули державний кордон, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території зберігається протягом 10 років з дня її внесення. Зберігання в Базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08 листопада 2017, оскільки до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалася у Базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25 червня 2007 №472. На запитання членів Комісії до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з ким він проживає, коли в останній раз він бачив батька, та чи не намагався батько з ним зв`язатись, розповів наступне. Проживає разом з матір`ю, сестрою, братом та батьком. Батьком [PERSON] називає та вважає свого вітчима [PERSON] , який виховує його з чотирьох років. Розповів, що останній раз спілкувався з батьком у 2012 році, коли розлучились батьки. Повідомив, що батько не намагався з ним зв`язатися, подарунків не передавав. Враховуючи, що батько дитини - гр. [PERSON] , [INFO] , не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток неповнолітнього тощо, всі зазначені вище фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як вину поведінку батька та свідоме нехтування ним своїх обов`язків. На підставі викладеного вище, діючи в інтересах дитини, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, одноголосно вважає доцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивачем разом з позовною заявою до суду було подано клопотання щодо заслуховування думки дитини судом. Під час судового засідання дитина сторін підтвердила зазначені обставини, які були викладені у висновку органу опіки та піклування, зазначивши, що не хоче щоб його щось пов`язувало з відповідачем. З викладеного вбачається, що батько дитини - [PERSON] , [INFO] , ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, від виховання сина самоусунувся, за місцем проживання сина не відвідує, не піклується про фізичний і духовний розвиток [PERSON] , не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, станом здоров`я не цікавиться, не приділяє уваги розвитку особистості, талантів, розумових і фізичних здібностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, матеріальної допомоги не надає. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані ним норм права. В силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Приписами ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Положеннями ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку. У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо. Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». Водночас, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. За цієї обставини, законодавцем встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11). У даному разі, за встановлених судом під час розгляду справи обставин, позивачем підтверджено належними та допустимими доказами факт не проживання батька разом з дитиною, незацікавленість відповідача взагалі у житті дитини, як шкільному так і повсякденному, його фізичному та духовному розвитку. Батько не вживає будь-яких дій задля підтримування зв`язку з дитиною, не забезпечує належних умов задля отримання нею освіти, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини. З урахуванням наявного у матеріалах справи висновку Органу опіки та піклування, вжиття численних заходів судом щодо повідомлення батька про розгляд справи судом, суд виснує, що подані позивачем докази в достатній мірі свідчать про ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, останній без поважних причин залишив свого сина без батьківської уваги та турботи фактично з досягненням дитини чотирьох річного віку, не спілкується з дитиною взагалі, участі у його вихованні, розвитку не приймає. При цьому, у відповідача відсутні перешкоди у спілкуванні з дитиною та позивачем, батькові відомі контактні дані матері, поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення батьківських прав. В той же час, суд звертає увагу на надану позивачем копію вироку Ленінського районного суду м. Донецьк від 03 червня 2013 року (провадження по справі №1-кп/260/229/2013), відповідно до якого 15 лютого 2013 року [PERSON] став погрожувати вбивством [PERSON] , при цьому наніс над її головою бейсбольну дерев`яну биту, створивши таким чином реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози. Внаслідок вказаних протиправних дій вироком судом було визнано [PERSON] винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України та призначено покрання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі. На підставі ст.75 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання з випробуванням, якщо протягом іспитового строку тривалістю у 1 (один) рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього завдання. Дії батька, що виражаються у погрозах фізичною розправою та вбивством, у переслідуванні матері дитини та застосуванні фізичної сили, спричиняють глибоку психологічну травму. Постійні погрози та переслідування, особливо з боку особи, яка має забезпечувати безпеку та захист, підривають базове почуття безпеки у дитини та може викликати хронічну тривогу, страхи, нічні жахи, розлади сну та апетиту. Одним з основних обов`язків батьків є забезпечення безпеки та захисту дитини. Дії [PERSON] прямо суперечать цьому обов`язку, оскільки він сам став джерелом небезпеки та страху для дитини через свої агресивні дії, спрямовані на матір. Суд зазначає, що матеріали справи не містять відомостей, довідок відділу державної виконавчої служби/приватного виконавця про сплату батьком аліментів на утримання дитини, або наявність у останнього відповідної заборгованості. У судовому засіданні позивач зазначила, що відповідачу відомо про його обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини, однак відповідач, зі слів матері, ігнорує покладений на батька рішенням суду обов`язок. Суд зазначає, що ухилення від сплати аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав, а є лише додатковим доказом невиконанням батьком своїх обов`язків. Законодавством не передбачено, що саме несплата аліментів може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав. У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц зроблено висновок, що не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків факт стягнення з батька аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним зі способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення і свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості за аліментами сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Суд розглядає несплату аліментів як лише один з можливих додаткових доказів невиконання батьком своїх обов`язків. Для позбавлення батьківських прав необхідно встановити систематичне та свідоме ухилення батька від виконання своїх обов`язків щодо виховання, розвитку, навчання дитини, а також її утримання. Це означає, що суд оцінює поведінку батька в комплексі, а не обмежується лише фінансовим аспектом. Поза тим, наявність чи відсутність у батька заборгованості зі сплати аліментів не має вирішального значення для позбавлення батьківських прав. Цей фактор може бути врахований судом лише у сукупності з іншими доказами, що підтверджують систематичне та свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, які мають комплексний характер. В той же час, позивачем до суду було надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження самоусунення батька від виконання батьківських обов`язків відносно сина, зокрема, доведено факт не проживання батька разом з дитиною, незацікавленість відповідача взагалі у житті дитини, як шкільному так і повсякденному, останній не цікавиться станом здоров`я дитини, його матеріальним та духовним становищем. Бездіяльність батька повністю підпадає під критерії ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до ч. ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У сукупності з раніше встановленими обставинами, а саме повною відсутністю будь-яких спроб зв`язку та участі у житті дитини протягом тривалого періоду, навіть за наявності відомих каналів комунікації, факт відмови у наданні дозволу на виїзд дитини, що призвів до судового розгляду та визнання судом порушення прав дитини, є доказом свідомого та систематичного ухилення батька від виконання батьківських обов`язків. Щодо позовної вимоги позивача про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини суд зазначає наступне. За змістом ст. 51 Конституції України дитинство являється об`єктом охорони держави. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтями 183,184 Сімейного кодексу України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, законодавець чітко визначив, по-перше, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. По-друге, правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той з батьків, з ким проживає дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 1 ст. 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Змінюючи спосіб стягнення аліментів з платника суд має визначити їх розмір за правилами, встановленими ст. 182 Сімейного кодексу України, тобто з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей і інших утриманців, наявності рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України) Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ч. 3 ст. 182 Сімейного кодексу України). З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс14. В той же час, вказана стаття не містить будь-яких умов за яких одержувачу аліментів може бути відмовлено судом у способі стягненні аліментів, що узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.03.2020 у справі №759/10277/18, згідно із яким спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Тобто, позивач наділений абсолютним правом на зміну способу стягнення аліментів. Вирішуючи питання щодо зміни способу стягнення аліментів суд бере до уваги, що позивач має право вибору способу стягнення аліментів, а зміна способу стягнення аліментів у даному випадку не ставить відповідача в скрутне матеріальне становище оскільки протилежного останній не довів, будь-яких доказів, пояснень на спростування заявленого позивачем розміру аліментів до суду не надав. Відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів та стягнення їх у частці від заробітку (доходу) відповідача. Відповідно до п. 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, наявність спірних правовідносин в частині невиконання відповідачем батьківських обов`язків відносно дитини, наявність підстав для зміни способу стягнення аліментів на утримання дитини, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому потребують задоволення. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору належить стягнути з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved