Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

У лютому 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив суд: -\~визнати\~спільним сумісним\~майном подружжя\~двокімнатну квартиру,\~розташовану за\~адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв. м.; -\~визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право\~власності на\~2/3\~частини двокімнатної\~квартири,\~розташованої за\~адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв. м; -\~визнати в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право\~власності на\~1/3\~частину двокімнатної\~квартири,\~розташованої за\~адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв. м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.08.2012 року між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області було зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 25.08.2012 року. Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 06.12.2023 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (справа № 690/723/23). За час\~перебування у\~шлюбі подружжям\~було придбано\~двокімнатну квартиру,\~розташовану за\~адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв. м., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна, проведену суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «САН ЛАЙТ КОНСАЛТ» (сертифікат СОД № 683/2023 від 19.12.2023 року), вартість квартири становить 1\~950\~311, 00 грн. 1/3 частина грошових коштів для купівлі зазначеної квартири була надана позивачем з його особистих коштів, які він набув від продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності до укладення шлюбу з відповідачем. Договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , було укладено відповідачем 18.06.2015р. та посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Баландіним В.В. Оскільки позивач надав до спільних коштів на купівлю квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , 1/3 частину своїх коштів, які набуті ним з продажу нерухомого майна, просив визнати 1/3 частину квартири його особистою приватною власністю, 2/3 частини спільною сумісною власністю подружжя та здійснити її поділ між подружжям порівну. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 22.05.2024 року\~представником відповідача до суду подано пояснення по суті справи, в яких він заперечував проти заявлених позивачем вимог та зазначив, що договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 12.08.2015 року, не містить жодного положення, яке б стверджувало, що частина грошових коштів, які були сплачені стороною договору (відповідачем), належить позивачу на праві особистої приватної власності. Позивач жодним чином не підтвердив, що саме ті кошти, які він отримав від продажу своєї квартири, були витрачені ним на купівлю спірної квартири. 24.09.2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено закрити підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання 28.01.2025 року сторони не з`явилися. Представник позивача до суду подав заяву, в якій просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача до суду подав заяву, в якій зазначив, що просить суд розглянути справу за його відсутності та відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, які суд у силу ч. 4 ст.263ЦПКУкраїни враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 25.08.2012 року між позивачем, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 184, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 25.08.2012 року. Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 06.12.2023 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (справа № 690/723/23). Під час\~перебування у\~шлюбі 18.06.2015\~року відповідачем\~ [PERSON] \~було укладено\~договір купівлі-продажу\~квартири,\~розташованої за\~адресою:[ADDRESS] , на підставі якого позивач продав належну йому на праві приватної власності однокімнатну квартиру, загальною площею 43.9 кв. м. Зазначене підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 18.06.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Баландіним В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1165. Також за час перебування у шлюбі подружжям [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2015 року було придбано двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв. м. Зазначене підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 5438. Право власності на дану квартиру було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.08.2015 року № 42147718. Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна, проведену суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «САН ЛАЙТ КОНСАЛТ» (сертифікат СОД № 683/2023 від 19.12.2023 року), вартість квартири становить 1\~950\~311, 00 грн. Зі змісту п. 11 договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 5438, вбачається, що набуття у власність сторін спірної квартири відбулось за згодою чоловіка покупця [PERSON] [PERSON] , що вказує на те, що дане майно придбано сторонами в інтересах сім`ї. При цьому із зазначеної копії договору купівлі-продажу спірної квартири від 12.08.2015 року, а також інших поданих позивачем до суду доказів не вбачається, що отримані ним особисті кошти від продажу квартири, що належала йому на праві приватної власності, були надані відповідачу для придбання спірної квартири. Отже, ті обставини, що 1/3 частина спірної квартири була придбана позивачем особисто за власні кошти і не в інтересах сім`ї, останній не довів належними та допустимим доказами, а відповідно до ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, тоді як ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином суд встановив, що спірна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв. м., виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно. У зв`язку із зазначеним, а також врахувавши те, що спірна квартира була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною сумісною власністю, а також відсутність у даному випадку визначений статтею 70 Сімейного кодексу України підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, суд дійшов висновку про те, що наявні правові підстави для поділу квартири шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 її частку. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на сторін порівну шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 5\~147,60 грн судового збору за подання позовної заяви. Враховуючи викладене,

Outcome: partial