Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 19 квітня 2022 р. Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 530; визначити місце проживання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з нею; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] »; стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що шлюб між нею та відповідачем зареєстровано 19 квітня 2022 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 530. У сторін народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачкою, перебувають на її вихованні і повному утриманні. Причиною розірвання шлюбу є те, що впродовж останніх кількох місяців непорозуміння між сторонами суттєво загострилися та зробили неможливим спільне життя. Вперше сторони одружилися 12 жовтня 2017 року. Після реєстрації шлюбу та народження дитини відповідач почав зловживати спиртним, безпідставно вчиняти сімейні сварки, піднімати на позивачку руку. Постановами Городенківського районного суду від 20.10.2020 у справі №342/1302/20 та від 02.11.2020 у справі №342/1231/20 відповідач притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Вироком Городенківського районного суду від 10.01.2022 у справі №342/259/21 відповідач був засуджений за спричинення позивачці легких тілесних ушкоджень. Рішенням Городенківського районного суду від 25.05.2021, яке набрало законної сили 25.06.2021, шлюб між сторонами розірвано. Через деякий час відповідач припинив вживати спиртне, просив у позивачки вибачення, переконував, що змінить своє ставлення до сім`ї. Сторони зареєстрували шлюб вдруге, за час шлюбу у них народилося двоє дітей. Однак, відповідач своєї поведінки не змінив, зловживає спиртним, а, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, безпідставно вчиняє скандали, під час яких нецензурно обзиває позивачку, може вдарити. Часто конфлікти відбуваються у присутності дітей, що негативно впливає на їх виховання та моральний стан. Відповідач вкрай негативно ставиться до дітей позивачки від першого шлюбу, ображає та принижує їх, що для неї, як для мами, є неприйнятним. Сім`я втратила цінність для відповідача. Своєю поведінкою він зробив нестерпним життя позивачки та життя їх дітей. Оскільки спроби зберегти сім`ю результату не дали, то очевидним є той факт, що шлюб себе вичерпав та лише шкодить позивачці і дітям. Відповідач живе в своє задоволення, не забезпечує сім`ю, не цікавиться потребами, не приймає участі у вихованні дітей. Позивачка вважає, що шлюб існує формально, подальше збереження сім`ї неможливе, суперечить її інтересам, тому просить строк для примирення не надавати. Діти живуть з позивачкою, вона їх забезпечує, доглядає та виховує. Між нами існує стійкий емоційний зв`язок, що ґрунтується на взаємній любові та довірі. Діти ще повністю потребують опіки та догляду матері. Відповідач життям, розвитком та потребами дітей не цікавиться. За таких обставин, інтересам неповнолітніх дітей відповідатиме визначення місця їх проживання з позивачкою. Ухвалою суду від 10.02.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.04.2025 задоволено клопотання представника позивачки - адвоката Левенець Л.В., до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета споруна стороні позивача, - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Таращанської міської ради. Ухвалою суду від 07.05.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи у судові засідання, призначені на 26.05.2025, 18.06.2025, 30.06.2025 та на 21.07.2025, не з`явилися. Позивачка 06.02.2025 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, де зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю, на розірванні шлюбу наполягає, збереження сім`ї вважає неможливим, термін для примирення просить не надавати. Представник позивачки - адвокат Левенець Л.В. 21.07.2025 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивачки, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Від служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області судом 26.03.2025 отримано висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Висновок органу опіки та піклування служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Від відділу «Служба у справах дітей та сім`ї» Таращанської міської ради судом 26.05.2025, 12.06.2025, 18.07.2025 отримано заяви про розгляд справи без участі представника відділу «Служба у справах дітей та сім`ї» Таращанської міської ради за наявними у справі доказами, поясненнями. 23.04.2025 від відділу «Служба у справах дітей та сім`ї» Таращанської міської ради судом отримано заяви про те, що відділ немає можливості здійснити обстеження умов проживання дітей, провести бесіди з батьками і дітьми, вивчити ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, визначити особисту прихильність дітей до кожного з них, і, відповідно, не уповноважений надавати висновок у цій справі, оскільки позивачка та її малолітні діти з серпня 2023 року фактично не проживають на території Таращанської міської громади. Дії позивачки, її представника та представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачу повістки про виклик до суду на 26.05.2025, 18.06.2025 та на 30.06.2025 були надіслані за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак повернуті до суду без вручення адресату з відмітками Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки судові повістки надсилалися відповідачу на відому суду адресу, тому, відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, вважаються доставленими, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає. Про виклики до суду на 21.07.2025 відповідач був повідомлений через оголошення, розміщене на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач про причини неявки у судові засідання суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, отже вважається таким, що не з`явився в судові засідання без поважних причин. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач не скористався правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. У Постанові Верховного Суду від 5 вересня 2022 року у справі №1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21) зазначено, що згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч.5 ст.268 ЦПК України слід розуміти так: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін. Суд, дослідивши письмові докази, встановив, що шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 19 квітня 2022 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 530 від 19 квітня 2022 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 19 квітня 2022 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Статтею 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, як визначено ч.1 ст.36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Позивачка скористалася правом припинити шлюбні відносини та звернулася до суду з даним позовом. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання для дачі пояснень не з`явився, будь-яких заяв по суті позову не подав. Судом встановлено, що сторони не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Також на підтвердження позовних вимог до матеріалів справи долучено інформацію із сайту «Судова влада України» про стан розгляду справи, отриману 07.01.2025, та отримані 07.01.2025 із сайту «Єдиний державний реєстр судових рішень» копія постанови Городенківського районного суду від 20.10.2020 у справі № 342/1302/20, яка набрала законної сили 13.11.2020, копія постанови Городенківського районного суду від 02.11.2020 у справі № 342/1231/20, яка набрала законної сили 02.11.2020, про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення щодо позивачки домашнього насильства, та копія вироку Городенківського районного суду від 10.01.2022 у справі № 342/259/21, який набрав законної сили 10.02.2022, про засудження відповідача за спричинення позивачці легких тілесних ушкоджень. Суд зауважує, що вказані документи, що підтверджують протиправну поведінку відповідача щодо позивачки, стосуються періоду до реєстрації між сторонами 19.04.2022 шлюбу. Разом з тим, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я розпалася повністю, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки,тому позовна вимога про розірвання шлюбу є підставною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із реєстрацією шлюбу позивачка не змінювала свого дошлюбного прізвища, тому в задоволенні вимоги позивачки про залишення їй після розірвання шлюбу прізвища « [PERSON] » слід відмовити. Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Позивачка також звернулася до суду з вимогою визначити з нею місце проживання її неповнолітніх дітей . Вирішуючи позов у цій частині, доцільно зазначити наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що у сторін народилося троє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 1 від 04 січня 2018 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 листопада 2023 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); син [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 390 від 12 квітня 2022 року, що стверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 листопада 2023 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); син [PERSON] , [INFO] , місце народження: 3105 Сарпсборг, Норвегія, що доводиться копією свідоцтва про народження, виданого 18.01.2024 податковою інспекцією м. Стейншяр, підтвердженого Апостилем 01.02.2024 № 2024 - [NUMBER] , що підтверджується копією документа, перекладеного з норвезької та англійської мов на українську мову. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 4 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що під час визначення найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №186/1659/20 від 26.01.2022. При розгляді судом спорів між батьками щодо, зокрема, місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України). Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 21 березня 2025 р. № 1139, стверджено, що орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , після розлучення батьків з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Зі змісту висновку вбачається, що згідно відповіді відділу «Служба у справах дітей та сім`ї» Таращанської міської ради від 24.02.2025 № 139/01-17 [PERSON] , 1993 р.н., та її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстровані за адресою [ADDRESS] , проте за місцем реєстрації не проживають з серпня 2023 року. [PERSON] , [INFO] за даною адресою не зареєстрований і не проживає. Домоволодіння перебуває в задовільному стані та придатне для проживання. Згідно інформації Тишківського старостинського округу від 03.03.2025 № 21-27 [PERSON] , зареєстрований по [ADDRESS] , але фактично не проживає. Згідно погосподарських книг [PERSON] проживав з 2001 року разом з своєю матір`ю і вітчимом в будинку, що належить вітчиму [PERSON] , 1963 р.н. Після одруження, разом з дружиною купили житловий будинок і сім`я проживала у [ADDRESS] до 2021 року. 10.02.2022 сім`я виїхала в місто Біла Церква Київської області. Мати [PERSON] - [PERSON] , 1970 р.н., виїхала на постійне проживання за кордон. За адресою [ADDRESS] проживає вітчим [PERSON] . Згідно характеристики, виданої Тишківським старостинським округом 03.03.2025 № 21-26 [PERSON] , [INFO] , за час проживання в с. Тишківці участі в громадському житті села не брав, в громадських місцях та побуті поводив себе нормально. Час від часу конфліктував з дружиною, тому до нього були зауваження з боку сільської ради, але зауважень до нього зі сторони сусідів та громадськості села не було. Місце перебування [PERSON] невідоме. Мати дітей [PERSON] в своєму поясненні від 18.03.2025, що надійшло на електронну пошту служби у справах дітей, зазначила, що вона в даний час з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , перебуває у Німеччині, куди виїхали в перші місяці війни в Україні, як біженці. Для них була надана 4-кімнатна квартира з кухнею та двома санвузлами. Також з нею живуть двоє дітей від першого шлюбу: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Кожен член сім`ї отримує від держави матеріальну допомогу. Тому матеріальне становище сім`ї є добрим, діти живуть у комфортних умовах, забезпечені всім необхідним. Взаємини з чоловіком складалися досить проблематично, оскільки він в стані агресії схильний до неконтрольованого насильства. [PERSON] не допомагає матеріально в забезпеченні сім`ї, не цікавиться потребами сім`ї, не приймає участі у вихованні дітей. Коли жили разом, то позивачка відверто боялася свого чоловіка. Він кремезний та сильний фізично, має неконтрольовані спалахи гніву, тому були всі підстави боятися за своє здоров`я. Заради своєї безпеки та дітей [PERSON] вважає, що мусить вжити всіх заходів, щоб розірвати шлюб. Закони країни перебування досить суворі, при найменшому шумі чи скандалі викликається поліція, і якщо виявиться загроза безпеці дітей, то їх можуть забрати. Тому, щоб не наражатися на небезпеку, вона змушена була терпляче зносити грубість відповідача, щоб не привернути увагу правоохоронних органів. Де зараз знаходиться відповідач [PERSON] позивачці невідомо. Тривалий час позивачка самостійно утримує дітей, доглядає та виховує їх. Між ними існує взаємна любов та довіра. Старші діти допомагають у догляді за молодшими. Діти ще повністю потребують опіки та догляду матері. Відповідачу діти не потрібні, а позивачка повинна мати документ, яким чітко буде визначено проживання дітей з нею. Це буде відповідати інтересам дітей. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року в справі № 200/952/18 під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. Суд зауважує, що позивачка не зазначила у позовній заяві про її фактичне місце проживання, вказавши тільки реєстрацію такого, проте з матеріалів справи встановлено, що на даний час з дітьми не проживає за зареєстрованою адресою, а перебуває у Республіці Німеччина. Разом з тим відсутні докази про оренду позивачкою житла за кордоном, навчання дітей, відвідування ними гуртків, отримання матеріальної допомоги, інших доходів, даних щодо стану її здоров`я та здоров`я дітей. 23.04.2025 від відділу «Служба у справах дітей та сім`ї» Таращанської міської ради судом отримано заяви, де зазначено, що згідно відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 21.04.2025 № 980, виданих управлінням ЦНАП виконавчого комітету Таращанської міської ради, [PERSON] разом зі своїми малолітніми дітьми зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 05.07.2022 по теперішній час. Відповідно до інформації старости Великоберезянського старостинського округу виконавчого комітету Таращанської міської ради від 21.04.2025 №10-05/16-8 вих25 [PERSON] , 1993 р.н., та її діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не проживають за місцем реєстрації з серпня 2023 року, а [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрований і не проживав. У період проживання за адресою реєстрації з липня по серпень 2022 року [PERSON] та її діти в поле зору місцевих соціальних служб не потрапляли. Надавачі соціальних послуг не залучалися до роботи з сім`єю та не володіють інформацією про умови проживання, виховання та догляду за дітьми. Наразі відділ Служба у справах дітей та сім`ї Таращанської міської ради не володіє інформацією про фактичне місце проживання [PERSON] та її малолітніх дітей. [PERSON] у с. Круті Горби не був зареєстрований і на території Таращанської міської територіальної громади ніколи не проживав. Відповідно до частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органом, уповноваженим на підготовку висновку у справі, є орган опіки і піклування за місцем проживання дитини відповідно до вимог чинного законодавства. З огляду на те, що [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з серпня 2023 року фактично не проживають на території Таращанської міської громади, відділ «Служба у справах дітей та сім`ї» Таращанської міської ради не має можливості здійснити обстеження умов проживання дітей, провести бесіди з батьками та дітьми, вивчити ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, визначити особисту прихильність дітей до кожного з них і, відповідно, не уповноважений надавати висновок у цій справі. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З аналізу вказаного положення слідує, що захисту підлягає не будь - яке право особи, яка звертається до суду з позовом, а лише порушене право. До того ж порушення такого права повинно бути допущене відповідачем, а не іншою особою. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором (стаття 5 ЦПК України). Окім наведеного вище суд зауважує, що у позовній заяві не зазначено про наявність спору щодо визначення місця проживання дітей між сторонами, а вказано, що діти проживають з позивачкою, яка ними опікується. Водночас суд не зміг з`ясувати думку відповідача щодо вказаного питання. Оскільки судом не встановлено, що між учасниками судового процесу існує спір з приводу визначення місця проживання дітей, будь-яких доказів існування такого спору учасниками до суду не надано, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно абз.2 ч.3 ст.6 згаданого Закону у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3028 грн. Відповідно до підпункту 3 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн). Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн). При зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей позивачка [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн, що стверджується квитанцією № 0.0.4171859042.1 від 05.02.2025 та у сумі 1211,20 грн, що стверджується квитанцією № 0.0.4171864589.1 від 05.02.2025. Враховуючи пропорційність розміру задоволених позовних вимог, з відповідача слід стягнути в користь позивачки судові витрати у сумі 1211,20 гривень. На підставі ст.ст. 3, 7, 19, 21, 24, 36, 55, 56, 104, 112-114,141, 157, 160-161 Сімейного Кодексу України, ст.29 ЦК України, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: partial