Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що з 21 листопада 2015 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] . У шлюбі у сторін народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . 3 2013 по 2022 рік позивачка з відповідачем працювали в системі житлового господарства Подільського району м. Києва на посаді робітників з комплексного прибирання та утримання будинків. У 2014 році [PERSON] звернувся до керівництва КП «Центральний Подільського району м. Києва» з проханням надати дозвіл на користування та проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] спільно з цивільною дружиною [PERSON] , тобто позивачкою. Наказом КП «Дирекції з управління та обслуговування житлового фонду подільського району» від 03.06.2014 № 119/1 «Про надання дозволу на проживання у квартирі [ADDRESS] », прийнято рішення та надано дозвіл працівнику КП «Центральний Подільського району міста Києва» [PERSON] на проживання з родиною з двох осіб (йому і дружині) та сплату комунальних послуг за користування квартирою [ADDRESS] . З вересня 2024 року відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні та в проживанні в квартирі [ADDRESS] , не дивлячись на те, що відповідно до вищезазначеного наказу КП «Дирекції з управління та обслуговування житлового фонду подільського району» від 03.06.2014 № 119/1 «Про надання дозволу на проживання у квартирі [ADDRESS] », я його дружина також маю право на користування нею та проживання в ній. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією щодо спільного користування квартирою [ADDRESS] , оскільки ні мені, ні його дитині немає де більше жити в місті Києві, але відповідач відмовляється мене пускати до квартири і взагалі ігнорує всі мої пропозиції та вимоги. Відповідач не визнає права позивачки на користування квартирою [ADDRESS] та вважає, що тільки він має право у ній проживати та користуватися нею, оскільки саме він звертався до керівництва з проханням про надання дозволу на проживання та користування квартирою [ADDRESS] . Станом на день подачі цього позову, позивачка не може вільно користуватися квартирою [ADDRESS] , оскільки відповідач перешкоджає їй в здійсненні права на проживання в даній квартирі, відповідач змінив вхідні замки, ключі не надає, тим самим не надає доступу до житлової площі, якою має право користуватися позивачка. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.01.2025 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що з вересня 2024 року позивач та відповідач спільно не проживають, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Окрім цього, за словами відповідача, позивачка не є працівником КП «Центральний Подільського району м. Києва», оскільки була звільнена у грудні місяці 2022 року за власним бажанням. 01.05.2025 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Позивачка зазначає, що позивач і відповідач не розлучені та перебувають в офіційному шлюбі, а оскільки дозвіл на проживання у спірній квартирі надано не лише відповідачу, а і їй, як його дружині, то позивач вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 13.05.2025 від відповідача на адресу суду надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив. В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що останній категорично відмовляється встановити порядок спільного користування квартирою [ADDRESS] і вважає, що у позивачки немає законного права на користування спільною квартирою. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. з 21 листопада 2015 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] . У шлюбі у сторін народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] . 3 2013 по 2022 рік, позивачка з відповідачем працювали в системі житлового господарства Подільського району м. Києва на посадах робітника з комплексного прибирання та утримання будинків. У 2014 році [PERSON] звернувся до керівництва КП «Центральний Подільського району м. Києва» з проханням надати дозвіл на користування та проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] спільно з цивільною дружиною [PERSON] , тобто позивачем. Наказом КП «Дирекції з управління та обслуговування житлового фонду подільського району» від 03.06.2014 № 119/1 «Про надання дозволу на проживання у квартирі [ADDRESS] », прийнято рішення та надано дозвіл працівнику КП «Центральний Подільського району міста Києва» [PERSON] на проживання з родиною з двох осіб (йому і дружині) та сплату комунальних послуг за користування квартирою [ADDRESS] . З вересня 2024 року позивачу створено перешкоди в користуванні та в проживанні в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частина 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Слід звернути увагу, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64ц20) дійшла наступних висновків. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 p.). Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64ц20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до житлового приміщення підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 3857-2765-0077-5682 від 26.12.2024 у сумі 1 211 грн 20 коп., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved