Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. в якому просила суд: - визнати спільним сумісним майном позивача та відповідача житловий будинок [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину: житлового будинку, загальною площею 115,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; на 1/2 земельної ділянки, загальною площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування цього житлового будинку; - в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнати за відповідачем право власності на 1/2 частину: житлового будинку, загальною площею 115,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; на 1/2 земельної ділянки, загальною площею 0,25 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування цього житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12.10.1991 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. З 25.06.1996 року розпочали будівництво будинку. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі побудували житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 115.8 кв. м, житловою площею 44.6 кв. м, на земельній ділянці для обслуговування цього будинку з кадастровим номером 2611091501:11:009:0098, площею 0.25 га, яка до цього належала відповідачу. Будинок введений в експлуатацію в 2006 році, а свідоцтво на право власності на ім?я відповідача видано в 2009 році. Позивачка вказує, що з моменту укладення шлюбу та по теперішній час сторони постійно проживають у збудованому будинку, який є єдиним їх житлом. Однак, спільне життя сторін не склалось. Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 23.04.2012 року у справі № 0917/2-286/2011, шлюб між сторонами було розірвано. На даний час для колишнього подружжя нагальним є питання поділу спільного майна. Позивачка вказує, що будинок є сумісним нерухомим майном, та підлягає поділу в рівних частинах між сторонами. Крім того, зважаючи на те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, земельна ділянка під таким будинком належить подружжю у тих же частках. Посилаючись на викладене, позивачка вимушена звернутись до суду із даним позовом. Просить також стягнути судові витрати з відповідача на її користь. У відзиві на позов з урахуванням доповнень, відповідач позовні вимоги визнав частково. Не заперечив щодо визнання житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 115.8 кв. спільною сумісною власністю подружжя. Однак, заперечив відносно визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки, оскільки остання належала йому ще до одруження. Просив у задоволенні позовної вимоги про визнання частини земельної ділянки правом власності позивачки відмовити і закріпити за останньою право користування на 0, 0500 га із вказаної земельної ділянки для обслуговування її частки в житловому будинку. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 04.03.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 08.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечила відносно задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачкою частки земельної ділянки. Просила позов задовольнити частково, визнавши, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, за сторонами право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, та закріпивши за позивачкою право користування на 0,0500 га із спірної земельної ділянки для обслуговування її частки в житловому будинку. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 12.10.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований виконкомом Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, актовий запис № 38. На підставі пункту 2 рішення Виконавчого комітету Микуличинської сільської ради народних депутатів Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 25.06.1996 року № 26, відповідачу [PERSON] надано земельну ділянку площею 0, 22 га під будівництво житлового будинку по проекту індивідуальному на своїй присадибній ділянці на участку [PERSON] . Позивачка вказує, що із 1996 року на вказаній земельній ділянці подружжям за спільні кошти та спільними зусиллями проводились будівельні роботи зі зведення нового будинку, які відбувались впродовж 10 років та завершилися у 2006 році. Вказане не спростовано стороною відповідача. Також факт забудови зазначеної вище земельної ділянки підтверджується Будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудівнику [PERSON] в [ADDRESS] . 10.02.2009 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок на своє ім`я серії [NUMBER] від 10.02.2009. Право власності відповідача на вказаний об`єкт нерухомості було зареєстровано у встановленому законом порядку в ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації 13.03.2009 року за реєстровим № 22152245. Таким чином, впродовж подружнього життя сторони за спільні кошти та спільними зусиллями побудували новий об`єкт нерухомого майна, який у встановленому законом порядку було введено в експлуатацію, та зареєстровано за відповідачем. В ході розгляду справи встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані в спірному житловому будинку і постійно проживають в ньому. Доказів наявності у них іншого житла матеріали справи не містять. Крім того, судом встановлено, що рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 23.04.2012 року у справі № 0917/2-286/2011, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено, та шлюб між сторонами розірвано. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між сторонами наявний спір щодо поділу майна подружжя, оскільки об`єкт нерухомості: будинок - побудований за спільні кошти та спільними зусиллями сторін в період шлюбу, а відтак є спільним сумісним нерухомим майном, в зв`язку з чим підлягає поділу в рівних частинах між сторонами, та земельна ділянка під таким будинком належить подружжю у тих же частках, а тому зважаючи на те, що відповідачем зазначені обставини не визнавалися в досудовому порядку, позивачка звернулася до суду із даним позовом. Частково заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача в ході розгляду справи вказувала, що житловий будинок дійсно є спільним сумісним майном подружжя, який підлягає поділу між сторонами, однак, поділу не підлягають земельна ділянка, яка належала відповідачу до шлюбу, незважаючи, що право власності на неї зареєстровано вже в шлюбі, що виключає її поділ між сторонами. Перевіряючи обґрунтованість\~та доведеність\~позовних вимог,\~а також\~заперечень на\~позов,\~суд приймає\~до уваги\~те,\~щостаттею 60\~Сімейного кодексу\~України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (частини третя статті 61 та частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~Сімейного кодексу\~України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та статтею 372 ЦК України, а відповідно до пункту 24 та пункту 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до\~частини першоїстатті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. З матеріалів справи вбачається, що за час перебування в шлюбі збудований сторонами та введений в експлуатацію об`єкт нерухомості: житловий будинок, загальною площею 115,8 кв, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та який було зареєстровано за відповідачем, - є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні підстави для його поділу. В частині поділу між сторонами земельної ділянки суд вважає за необхідне зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Виконавчого комітету Микуличинської сільської ради народних депутатів Яремчанської міської ради Івано-Франківської області від 25.06.1996 року № 26, відповідачу [PERSON] надано земельну ділянку площею 0, 22 під будівництво житлового будинку по проекту індивідуальному на своїй присадибній ділянці на участку Країщі. Право власності [PERSON] оформив на вказану земельну ділянку у 2009 році, про що свідчить Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ №\~863590 від 19.11.2009 року, тобто у період перебування у шлюбі. Статтею 89\~ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом . Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Як визначено статтею 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Викладене свідчить про те, що земельна ділянка одержана відповідачем [PERSON] у період шлюбу є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержання членом подружжя майна внаслідок приватизації земельної ділянки, яка була у його користуванні до шлюбу. Разом з цим, відповідно до частини першої статті 377\~Цивільного кодексу\~України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться в статті 120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно пункту 18-2 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~7\~від 16.04.2004\~року «Про\~практику застосування\~судами земельного\~законодавства при\~розгляді цивільних\~справ» відповідно до положень статей 81, 116\~ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а неспільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» № 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни і до статті 120 ЗК України, частина перша якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Так, Верховний Суд України 16 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. За змістом частини першої та частини другої статті 372\~ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною першою статті 70\~СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65\~СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом статті 71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що побудований сторонами в період шлюбу об`єкт нерухомості - житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, а тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи із правил рівності часток подружжя в спільному майні, тобто по 1/2 частині. Крім того, враховуючи те, що на спірній земельній ділянці, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, було збудовано об`єкт нерухомості, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, а тому суд вважає, що і на земельну ділянку виникає право власності у обох сторін, відповідно. Статтею 5\~ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи вищевикладене, а також з метою належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, застосувавши до спірних правовідносин вищезазначену норму, визначивши спосіб захисту, який не суперечить закону, та визнати об`єкт нерухомості - житловий будинок, загальною площею 115,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , - спільним сумісним майном позивачки та відповідача, та з огляду на те, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, та інше не встановлено домовленістю між ними, а відтак за позивачем та відповідачем в порядку поділу спільного сумісного майна слід визнати право власності на зазначені об`єкти нерухомості, в тому числі і на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, за вказаною адресою, в рівних частинах. В порядку статті 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 6329 грн 30 коп слід стягнути із відповідача на користь позивача. Щодо стягнення витрат на правовову допомогу Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з частиною другою цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Позивачка просить стягнути з відповідача 11 500 грн 00 коп витрат за професійну правничу допомогу. На підтвердження факту наданих послуг правової допомоги до матеріалів справи долучено: договір про надання правової допомоги № 151 від 31.01.2024, укладений між адвокатом Лейбюком Василем Петровичем та позивачем [PERSON] (далі - Договір); акт наданих юридичних послуг №151 від 31.01.2024 зі змісту якого вбачається перелік правових послуг та сума гонорару за надання правової допомоги у розмірі 8500 грн 00 коп; квитанція №427694 від 31.01.2024; акт наданих послуг №162/1 від 17.03.2025 зі змісту якого вбачається перелік правових послуг та сума гонорару за надання правової допомоги у розмірі 3000 грн 00 коп та квитанція про оплату цих послуг №405752 від 17.03.2025. Відповідач заперечує вказану суму, вважає її завищеною, такою, що не виходить із засад розумності та співмірності із заявленими позовними вимогами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справах «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), «Двойних проти України» (Заява №72277/01), «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у рішенні в справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. На ці ж обставини та критерії посилається Верховний Суд у справі №756/2114/17 від 13 лютого 2019 року, зменшивши розмір судових витрат, зважаючи на те, що заявлений розмір був неспівмірний зі складністю справи. Враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, співмірність складності справи із наданими адвокатом послуг, витраченого представником часу та кількістю судових засідань, відтак суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 6000,00 грн правової допомоги. На підставі викладеного, та

Outcome: approved