Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про захист особистого немайнового права шляхом демонтажу камер відеоспостереження та вилучення плівок з відеозаписом, стягнення матеріальної та моральної шкоди та відновлення порушеного права особи на комфортні умови проживання Позов мотивовано тим, що 22 серпня 2020 року, скориставшись відсутністю позивачки відповідачка по справі [PERSON] , яка є власницею квартири розташованої в мансардному приміщенні будинку [ADDRESS] без погодження із позивачкою, як користувачами спільного двору будинку встановила відеофіксуючу апаратуру з метою повного цілодобового фіксування дій, що відбуваються у дворі, з додатковою ретрансляцією на свій смартфон через мережу інтернет. Зазначає, що таким чином відповідач [PERSON] цілеспрямовано (зумисно) проводить відеозапис без згоди позивачки про кожен її крок та людей, які приходять у гості до позивачки. Вказує на те, що такі дії відповідача є нічим іншим, як прямим порушенням конституційних гарантій позивачки, щодо неправомірності втручання в особисте приватне та сімейне життя шляхом збирання, використання та поширення конфіденційної інформації, як про позивачку та і про осіб, котрі періодично приходять в приватних справах до позивачки додому. Також зазначає, що такі дії відповідачки суперечать не тільки положенням Конституції України, але й ст. 301 ЦК України, оскільки відповідачка встановила системи відеоспостереження на конструктивних елементах на спільній стіні будинку [ADDRESS] , що, на її думку, є підставою для ухвалення судового рішення про демонтаж таких систем відеонагляду. Просить ухвалити судове рішення, яким зобов`язати відповідача демонтувати три камери відеоспостереження, встановленні на будинковолодінні [ADDRESS] , з вилученням відеоплівок із зображенням подвір`я та осіб, які заходили та перебували у будинковолодінні і знищити всю зібрану щодо цього відеоінформацію. Також просить стягнути з відповідача на користь позивачки завдану відповідачкою моральну шкоду, у розмірі 1000,00 (одна тисяча гривень), яку має намір передати на благодійні цілі, а також понесенні позивачкою судові витрати. 12.05.2021 до суду від відповідачки [PERSON] надійшов письмовий відзив на позовну заяву, у якому вона проти позову заперечила. Відзив обґрунтований таким: що у даній цивільній справі відсутній предмет спору, а сам позов носить штучний характер: по факту встановлення камер зовнішнього відеоспостереження на будинку [ADDRESS] за заявою [PERSON] порушено кримінальне провадження № 22020070000000063 відомості про які внесено 07.10.2020 року за ознаками вчиненого правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 359 КК України, досудове розслідування в якому здійснює Управління СБУ у Закарпатській області і в якому відповідачка перебуває у статусі свідка; Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області вже розглядалися цивільні справи між тими ж самими сторонами і з тотожним предметом спору, зокрема цивільні справи № 308/8218/20, № 308/10078/20, № 308/829/21; зазначає, що такі камери зовнішнього відеоспостереження встановлені з міркувань безпеки, оскільки відповідачка з сім`єю з понеділка до суботи працюють у місті Берегово Закарпатської області, де і проживають у цей час, за допомогою таких камер можуть спостерігати за тим, що відбувається у них дома з будь-якого місця, камери направлені не на весь двір, а переважно на те місце, де зберігається їхній автомобіль; вказує, на відсутність правових підстав для задоволення позову з посиланням на відповідні правові норми. 15.05.2021 року до суду від позивача надійшли письмові заперечення на відзив на позову заяву, у яких вона позовні вимоги підтримала. Заперечення на відзив на позовну заяву обґрунтовані тим , що: між сторонами по справі, як сусідами у житлову будинку [ADDRESS] склалися особисті неприязні стосунки, зокрема між позивачкою та її чоловіком та відповідачкою та її чоловіком, що, на її думку стало причиною конфлікту наслідком якого стало встановлення відповідачкою камер зовнішнього спостереження; вказує на відсутність дозволу позивача та власника квартири [ADDRESS] на монтаж таких камер зовнішнього відеоспостереження; наводить ілюстрації у формі фотозображень прикладу паркану, який повинен розділяти спільну територію, у разі наявності таких підстав, спростовуючи тим самим факти викладені відповідачкою у відзиві на позовну заяву. 28.05.2021 року відповідачем [PERSON] направлено на адресу суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву відповідач обґрунтовані тим, що: на думку відповідачки позивачкою порушено процесуальні вимоги визначені Цивільним процесуальним кодексом під час складення заперечення на відзив на позову заяву, оскільки такий документ нормами ЦПК не передбаний, наслідком якого є неналежна форма та назва такого процесуального документу, як заперечення на відзив на позовну заяву; аналогічно позивачці вказує на наявність неприязних стосунків між сторонами по справі, які виникли внаслідок користування спільним двором будинку [ADDRESS] ; вказує з посиланням на норми чинного законодавства на правомірність власних дій щодо встановлення камер зовнішнього відеоспостереження; зазначає про відсутність доказів втручання у особисте життя позивачки та її чоловіка внаслідок такого встановлення камер зовнішнього відеоспостереження . В судове засідання позивач не з`явилася, направила через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідачі по справі в судове засідання не з`явилися будучи повідомленим про місце, час та дату судового засідання належним чином, в свою чергу представник відповідача [PERSON] - адвокат Михалків Б.С. направив через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні з підстав зазначених у відзиві не позовну заяву. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, ознайомившись з позовною заявою, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено , що позивачка по справі є власником житлової квартири [ADDRESS] і що приватизувала таку квартиру разом з своїм чоловіком [PERSON] . У позові позивачка зазначає , що відповідач по справі [PERSON] , донька якої [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , без погодження із позивачкою, як користувачем спільного двору будинку встановила відеофіксуючу апаратуру з метою повного цілодобового фіксування дій, що відбуваються у дворі, з додатковою ретрансляцією на свій смартфон через мережу інтернет та в порушення конституційних прав позивачки та її чоловіка здійснює відеозйомку її та чоловіка, фотографує розташування її приватного житла та погрожує демонстрацією зроблених нею аудіо-відеозаписів. Вказаними протиправними діями позивачці було заподіяно значні душевні хвилювання та переживання, що їй як особі з інвалідністю категорично протипоказано. Відповідно до ст.32 Конституції України, ст.301 Цивільного кодексу України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ст.8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити». Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу(групи доказів). У частині вимог позивачки про усунення порушення відповідачкою по справі її особистого немайнового права та вирішення судом вимог про демонтаж камер відеоспостереження та вилучення плівок з відеозаписом, стягнення моральної шкоди та відновлення порушеного права особи на комфортні умови проживання суд доходить наступного. Позивачка, звернувшись до суду з даним позовом, стверджує, що розміщені відповідачкою камери відеонагляду порушують її права та права її чоловіка на приватне життя, оскільки дані камери фіксують її життєву обстановку. Норми ч.1 ст. 307 ЦК України поширюється на всі суспільні відносини, в тому числі і на правовідносини, що стосуються використання житла приватними власниками. Дане положення слід розуміти як гарантію реалізації багатьох особистих немайнових прав, до яких віднесено право на індивідуальність, на особисте життя та його таємницю, право на повагу до гідності та честі, право на недоторканість ділової репутації. Згідно норми ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право на невтручання в особисте і сімейне життя передбачено ст.5 Закону України "Про захист персональних даних", ч. 2 ст.11 Закону України "Про інформацію", ч. 1 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а також міжнародно-правовими актами, до яких належать Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. (стаття 8). Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять належних доказів того, що розміщені відповідачкою камери відеонагляду порушують право на приватне життя позивачки та її чоловіка. Також позивачкою, окрім іншого, не надано жодного доказу того, що в поле фіксації камер відеоспостереження потрапляла вона або її чоловік, чи зображення входу до її помешкання (квартири), поширення таких відеозаписів відповідачкою тощо. Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Отже, у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Оскільки суду не надано доказів втручання відповідачкою в приватне життя позивачки та її чоловіка, не доведено прояву неповаги такими діями до приватного життя, підстави для задоволення позовних вимог у частині демонтажу камер відеоспостереження та вилучення плівок з відеозаписом, відсутні. Згідно приписів статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз указаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що указані положення можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки належними і допустимими доказами. Оскільки заподіяння шкоди позивачем не доведено, не підлягає до задоволення і вимога позивачки про відшкодування моральної шкоди. З урахуванням наведеного та ст.265 ЦПК України, суд констатує, що у даному рішенні мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім тих аргументів, які не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім. Вимогами п.1 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 6 даної статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed