Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовує позов тим, що відповідно до укладеного шляхом підписання одноразовим ідентифікатором 17.04.2021 року кредитного договору №28125 [PERSON] отримав від ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» кредит строком на 30 днів у розмірі 2000 гривень, з умовою сплати процентів за користування кредитом 2,5% на день або 912,5 % річних. Кредитні кошти надані позичальнику шляхом перерахування на картковий рахунок. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 25.06.2024 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 12500 грн., яка складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту 2000 грн., простроченої заборгованості за процентами 10500 грн. 17.02.2022 року укладено договір факторингу №02-17/02/2022, відповідно до якого ТОВ «ФК АВІРА ГРУП» відступило право грошової вимоги за кредитним договором укладеним з відповідачкою, на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ». Позивач прохає стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 12500 грн., сплачений судовий збір 2422,40 грн. та витрати на правничу допомогу 10500 грн. Представник позивача за довіреністю в судове засідання не з`явився, надавши письмове клопотання про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву прохав у випадку своєї неявки розгляд проводи без його участі, у задоволенні позову відмовити. 11.02.2025 року та 10.04.2025 року відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог. У заяві посилається на те, що позовна заява подана більш, ніж через три роки після дати укладення кредитного договору та спливу строку кредитування, вказаного у копії кредитного договору та графіку платежів. /а.с.43-35, 91-92/ Крім того, 10.04.2025 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору, оскільки не наданого оригінал примірнику такого договору в електронній формі, який би дозволяв перевірити наявність електронних цифрових підписів. Також, вказує на те, що позивачем не надано доказів ознайомлення позичальника з умовами кредитування, не доведено факт видачі кредиту, а нараховані за кредитом суми суперечать вимогам ч.3 ст.21 ЗУ «Про споживче кредитування». /а.с.78-92/ Позивач 29.04.2025 року подав до суду заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності, пославшись на те, що у зв`язку із впровадженням карантину внаслідок поширення захворювання ковід та у зв`язку з введенням воєнного стану строки позовної давності продовжені відповідно на строк дії карантину та воєнного стану. 27.03.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» зазначило, що первісним кредитором дотримано процедуру укладення кредитного договору з відповідачем, позичальник погодився з умовами договору, підписавши його одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам законодавства, та отримав кредитні кошти. Позивач наполягає, що строк кредитування становить саме 180 днів. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Щодо укладення кредитного договору На підтвердження укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АВІРА ГРУП» та [PERSON] кредитного договору, позивачем надано індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту від 17.04.2021 року та додаток №1 до договору. /а.с.13-15/ З п.1.5 договору убачається, що сторони скористалися Системою для дистанційного отримання фінансового кредиту, за що передбачено сплату клієнтом комісії Товариству в розмірі 15% від суми фінансового кредиту. Згідно п.1.7 договору його невід`ємною частиною є Публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства www.aviracredit.com.ua. При цьому, у частині договору, що містить анкетні дані сторін, зазначено, що позичальник [PERSON] скористався електронним підписом [NUMBER] . Позивачем також надано довідку про ідентифікацію, посвідчену ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП», згідно якої [PERSON] акцептував договір підписанням його аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора. У довідці зазначено номер телефону та одноразовий ідентифікатор KL6043. Разом з тим, у договорі зазначено низку персональних даних позичальника [PERSON] : прізвище, ім`я та по батькові, дату народження, ідентифікаційний код, паспортні дані, зареєстроване місце проживання, телефон, електронну пошту, картковий рахунок. Наведена сукупність відомостей про фізичну особу, які не перебувають у відкритому доступі, на думку суду, виключає використання їх сторонньою особою (за винятком їх протиправного збирання та обробки). Втім, відповідач не надав відомостей про можливі звернення до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення щодо нього шахрайських дій. При цьому, суд враховує, що Закон України «Про електронну комерцію» передбачає можливість укладення електронних договорів. Згідно ст.12 вказаного Закону якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно п.12 ч.1 ст.3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Отже, укладання кредитного договору в електронному вигляді регулюється Законом України «Про електронну комерцію». Такий договір укладається шляхом акцепту оферти через інформаційно-телекомунікаційну систему, із застосуванням електронного підпису, зокрема одноразового ідентифікатора. Електронний договір, підписаний у передбаченому законом порядку, прирівнюється до письмового. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 зазначив: «Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої\~статті 638 ЦК України\~договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої\~статті 12 Закону України "Про електронну комерцію"\~моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.» Враховуючи, що кредитний договір підписаний позичальником в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, такий правочин слід вважати укладеним. Про допустимість такої форми укладення правочинів також зазначено у численних правових позиціях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 234/7163/20,у постанові від 12 червня 2023 року у справі №263/3470/20. Зважаючи на викладене, суд вважає доведеним укладення між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] договору про надання фінансового кредиту №23842 від 15.03.2021 року. Договір передбачає надання кредиту в сумі 2000 грн. шляхом переказу на реквізити платіжної банківської картки, строком на 30 днів, до 16.05.2021, з умовою сплати процентів за користування кредитом в розмірі 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу, тип процентної ставки - фіксована. /а.с.13-15/ Щодо надання кредитних коштів Факт надання кредитних коштів на виконання умов кредитного договору підтверджується інформаційною довідкою, наданою ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН», згідно якої вказане товариство як технологічний оператор платіжних послуг повідомило, що на сайті Торговця через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція: видача кредиту №28125 в сумі 2000 грн. 17.04.2021 року на платіжну картку [NUMBER] . /а.с.25/ При цьому, суд звертає увагу на те, що зазначені деталі транзакції збігаються з даними укладеного ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та [PERSON] . Зокрема, збігаються дата укладення договору та дата перерахування коштів, номер кредитного договору, сума кредиту та дані платіжної картки. Водночас, ТОВ «Платежі Онлайн» є оператором послуг платіжної інфраструктури, уповноваженим надавати окремі види послуг в платіжній системі та здійснювати операційні інформаційні та інші технологічні функції щодо переказу коштів, та діяльність якої регулюється, зокрема, нормами Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (діяв на дату укладення кредитного договору та переказу коштів). На операції по перерахуванню коштів через оператора послуг платіжної інфраструктури не розповсюджується дія Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 (діяла на момент виникнення спірних правовідносин), яка встановлює загальні правила, види стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, оскільки ТОВ «Платежі Онлайн» не є банком. Наведене на думку суду підтверджує факт отримання позичальником кредитних коштів в сумі 2000 грн. та спростовує доводи відповідача щодо недоведеності перерахування йому коштів. Щодо стягнення процентів у підвищеному розмірі та нарахування сум після спливу строку кредитування Пунктами 1.2 кредитного договору передбачено надання кредиту на 30 днів, тобто до 16.05.2021. При цьому, встановлено строк дії договору 30 днів. Водночас, зазначено, що в будь-якому випадку договір діє до повного його виконання сторонами. Разом з тим, згідно п.2.3 кредитного договору, у випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки. Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено сплату процентів за користування кредитом в розмірі 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу, тип процентної ставки фіксована. Без письмової згоди клієнта товариство не має права збільшувати фіксовану процентну ставку за договором. Згідно додатку №1 сторони визначили, що орієнтовна вартість кредиту за 30 днів користування становить 3800 грн., з яких 2000 грн. сума кредиту, 300 грн. сума комісії, 1500 грн. сума нарахованих процентів за користування кредитом. /а.с.15/ З розрахунку заборгованості наданого первісним кредитором ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» убачається, що за період з 17.04.2021 року до 16.05.2021 року (тобто, впродовж обумовленого п.1.2 строку в 30 днів) у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 2000 грн. тіло кредиту, 1500 грн. проценти за користування кредитом. /а.с.58-60/ Втім, з наданого розрахунку заборгованості також убачається, що після завершення 30-денного строку надання кредиту та дії договору, кредитор продовжив нараховувати проценти за користування кредитом в розмірі 2,5% від тіла кредиту на день (еквівалентно 50 грн. на день). Таке нарахування тривало в період з 17.05.2021 року до 13.11.2021 року (тобто, 180 днів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) зазначено, що «відповідно до частини першої статті\~1048\~та частини першої статті\~1054 ЦК України\~кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначається, що: - проценти відповідно до\~статті 1048 ЦК України\~сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) (пункт 81); - припис абзацу другого частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~(пункт 91); - на період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до\~статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~статті 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому законом або договором (пункт 97); - при цьому компенсаторний характер процентів, передбачених\~статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (пункт 106); - можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (пункт 128). Зважаючи на викладене, суд погоджується з аргументами відповідача про те, що нарахування процентів за користування кредитом після настання строку його повернення є безпідставним. Подібне нарахування процентів після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту не відповідає суті кредитного договору та поняттю «користування кредитом». За таких обставин, умова кредитного договору про те, що у разі прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль, не підлягає застосуванню, оскільки по суті не є платою за правомірне користування кредитом, а є платою в разі прострочення виконання зобов`язання. При цьому, суд зауважує, що після визначення строку дії договору 30 днів, умова кредитного договору про те, що в будь-якому випадку договір діє до повного його виконання (п.1.2), по суті не визначає строк дії договору, а тому застосуванню не підлягає. Доказів проведення відповідачем оплат за договором та його пролонгації відповідно до п.3.3.3 договору матеріали справи не містять. Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне стягнути суму процентів за користування кредитом впродовж 30 днів дії кредитного договору, в обумовленому розмірі. До складу заборгованості входять 2000 грн. за простроченим тілом кредиту та 1500 грн. простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом. Щодо набуття позивачем права вимоги до відповідача за договором факторингу ТОВ «ВК «АВІРА ГРУП» уклало договір факторингу №02-17/02/2022 від 17.02.2022 року з ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», згідно якого останнє отримало права вимоги, зазначені у реєстрі боржників, в тому числі до [PERSON] з загальною сумою заборгованості 12500 грн. Факт укладення вказаного договору підтверджується копією договору, витягом з реєстру боржників та платіжною інструкцією на підтвердження розрахунку за договором факторингу. /а.с.9, 16-19, 23/ Подібне відступлення права вимоги відповідає положенням чинного цивільного законодавства, зокрема, статті 1077 ЦК України, згідно якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Таким чином, ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» на законних підставах набуло право грошової вимоги до [PERSON] . При цьому, суд відхиляє посилання відповідача на те, що його не повідомили про переуступку права вимоги, а тому вимоги позивача є передчасними і має місце недоведеність права вимоги і прострочення кредитора. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. (див. постанову КЦС ВС від 06 лютого 2018 року у справі №278/1679/13-ц, постанову КЦС ВС від 6 лютого 2019 року у справі №361/2105/16-ц) Щодо спливу строку позовної давності Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Законом України\~від 30\~березня 2020\~року №\~540-IX\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Закон України від 30 березня\~2020 року № 540-IX\~щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року. Таким чином, зупинення строку позовної давності відбулося з 02 квітня 2020 року. Відповідно до п.1 постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 27\~червня 2023\~року №651\~"Про\~відміну на\~всій території\~України карантину,\~встановленого з\~метою запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2" скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Крім того, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Згідно з п. 19 Прикінцевих та\~Перехідних положень\~ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже, на момент звернення до суду із позовом, продовжено дію воєнного стану на усій території України, в силу чого строк позовної давності зупинено. Враховуючи, що укладення кредиту та сплив строку кредитування припадає на період, коли строк позовної давності зупинено, суд не знаходить підстав для задоволення клопотання позивача про застосування строку позовної давності. Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заборгованість позичальника щодо погашення тіла кредиту та нарахованих процентів залишається непогашеною. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за наданим кредитом є обґрунтованими. При цьому, зважаючи на наведені висновки суду щодо строку кредитування, суд вважає за необхідне стягнути суму процентів за користування кредитом впродовж 30 днів дії кредитного договору, в розмірі 2000 грн. за простроченим тілом кредиту та 1500 грн. простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом, а всього 3500 грн. Враховуючи наведені висновки суду, позов слід задовольнити частково. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у відповідності до положення ст.141 ЦПК України. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 10500 грн., суд виходить з наступного. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано до позову договір про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В., акт про отримання правової допомоги, рахунок та платіжну інструкцію. /а.с.11-12, 31, 62-64, 66, 75/ З акту про отримання правової допомоги убачається, що вартість зустрічі та консультації за одну годину складає 2000 грн., вартість підготовки та подання позовної заяви складає 5000 грн. за годину, інші заяви та клопотання, моніторинг ЄРДР щодо статусу справи 3000 грн. за годину, канцелярські витрати 500 грн. Загалом на все витрачено 5 годин і загальна вартість послуг склала 10500 гривень. /а.с.58/ Під час вирішення питання стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі\~№ 580/2610/19 про те, що заповнення ордеру на надання правової допомоги, виготовлення копій відзивів для відповідача, оформлення поштових відправлень на адресу відповідача та суду (заповнення описів, оформлення конвертів) не є професійною правничою допомогою і не потребує спеціальних юридичних знань у галузі права. З наведених у вказаній постанові міркувань суд доходить висновку, що до вартості наданої правничої допомоги безпідставно включено вартість канцелярського приладдя. Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно частини 6 вказаної статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі №530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Враховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не є унікальним за своєю суттю, а тому не представляє значної складності. На те, що поданий позов про стягнення кредитної заборгованості не є поодиноким вказує зміст договору про надання правничої допомоги, предметом якого є необмежена кількість заяв, скарг та інших документів правового характеру, а строк дії договору при цьому встановлено рік: з дати підписання (29.12.2023 року) до 31.12.2024 року. Водночас, у договорі визначено стандартну ставку вартості правової допомоги 2000 грн. за одну годину, без градації в залежності від складності справи, що також вказує на типовий характер претензійної роботи. Крім того, з доданого списку поштових відправлень убачається, що аналогічні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, надіслані 87 відповідачам, що також свідчить про стандартний підхід до ведення схожих справ. /а.с.68-73/ За таких обставин суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правничу допомогу і з урахуванням часткового задоволення позовних вимог вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», з 10500 грн. до 1500 грн.

Outcome: partial