Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів дарування удаваними правочинами, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначила що 19 лютого 2014 року між нею та відповідачем [PERSON] укладений шлюб. До укладення шлюби вони проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство. У період шлюбу, а саме 11 червня 2014 року вони придбали житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . У 2018 році шлюбні відносиyи фактично припинились, за рішенням суду шлюб був розірваний. Питання поділу спільного сумісного майна подружжя не виникало, оскільки до весни 2022 року позивач вважала, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною власністю подружжя. Однак, після повномасштабного вторгнення [PERSON] її попросив забрати з будинку документи на будинок та земельну ділянку, щоб передати їх його матері й вона виявила, що майно було придбане на підставі договорів дарування, а серед документів був наявний оригінал розписки від імені відповідача [PERSON] , з якої вбачається, що вона отримала від [PERSON] 5 500 доларів США у рахунок придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки, претензій до нього немає. [PERSON] не є родичкою [PERSON] та вони не були знайомі до укладення угоди, а тому договори дарування є удаваними правочинами, якими порушені її права на спільну сумісну частку майна подружжя, придбаного за період шлюбу. Під час укладання спірних договорів, позивачка не була присутня у нотаріуса та не була обізнана щодо їх існування. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Прокопцев С.В. звернувся до суду із відзивом на позов та вказав, що позивачеві було відомо про укладення договорів дарування ще з 2014 року, вона не могла не знати, що у період шлюбу під час придбання власності та нотаріального посвідчення угод необхідна згода іншого подружжя. Крім того, між [PERSON] та [PERSON] не було секретів один від одного, вона знала де зберігаються документи, у тому числі, і договори дарування. Це також підтверджується тим, що у 2017 році здійснювалося листування з відділом Держгеокадастру у Макарівському районі щодо меж земельної ділянки (лист від 11.10.2017 № 3127/172-17). Шлюб був розірваний у 2019 році, а тому не зрозуміло навіщо [PERSON] би просив позивачку забрати якісь його документи. У зв`язку з цим, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, судові повістки були повернуті до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою», що з урахуванням пункту 4 частини восьмої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України вважається належним повідомленням особи про розгляд справи. Про розгляд справи 11 липня 2025 року відповідач [PERSON] була повідомлення через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Суд розглядав справу за відсутності співвідповідача [PERSON] . У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник просили відмовити у задоволені позовних вимог та застосувати строк позовної давності. Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Згідно з частиною першою статті 4, частини першої статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зі свого боку, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно із частинами першою-п`ятою статті 263 Цивільного процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно із частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Приписами статті 235 Цивільного кодексу України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Суд встановив, що 11 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був нотаріально посвідчений Договір дарування житлового будинку, згідно з яким [PERSON] подарувала на користь [PERSON] належний їй на праві приватної власності житловий будинок, який розташований: [ADDRESS] та Договір дарування земельної ділянки, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222780202:02:006:0017. Як вбачається із матеріалів справи, що 19 лютого 2014 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований шлюб, який розірваний Святошинським районним судом міста Києва рішенням від 27 листопада 2019 року. Тобто, договори дарування укладені у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Як повідомила позивач у судовому засіданні після одруження власного житла у них не було, проживали у подруги в селі Берестянка Бучанського району Київської області, а тому подружжя мало намір придбати власне житло. Так, у неї були свої заощадження у розмірі 5 500 доларів США, які вона без вагань передала чоловікові для придбання спірного житлового будинку у [PERSON] , з якою вони не були до цього знайомі. В день зустрічі з [PERSON] для обговорення попередніх домовленостей покупки нерухомого майна, позивачка залишилася в машині із новонародженим сином [PERSON] , [INFO] . Як виявилось замість договору купівлі-продажу, її колишній чоловік уклав з [PERSON] договори дарування, про які вона дізналася випадково весною 2022 року. Сім`я мала намір придбати житло для спільного проживання, а також для забезпечення майбутнього їхнього сина, однак [PERSON] розпорядився її заощадженнями у незаконний спосіб, позбавивши права власності й її і сина, оскільки, може розпорядитись цим майном на власний розсуд. Зі змісту копії розписки від 11 червня 2024 року, наявною в матеріалах справи вбачається, що [PERSON] , мешкає в [ADDRESS] отримала 5 500 доларів США від продажу будинку. Претензій не має. Відповідач [PERSON] та його представник, у судовому засіданні, заперечуючи проти позовних вимог, зокрема, зауважили, що розписка не має відношення до [PERSON] , не зрозуміло про який будинок йде мова. Водночас відповідач повідомив, що договори дарування укладались, оскільки їм не вистачало коштів, тож позивачці повідомив про укладання саме договорів дарування. Також, відповідач повідомив, що родинних зв`язків із дарувальницею він не має, вона його гарна подруга. До укладання угоди були знайомі декілька років. За яких обставин і де він познайомився із [PERSON] , [PERSON] суду не повідомив. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: approved