Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

26.05.2025 позивач звернулася до суду та просила визнати визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та здійснити поділ майна шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, та припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказане нерухоме майно. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 03 серпня 2013 року до 13 грудня 2023 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . У період шлюбу у 2017 році сторони придбали за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , право власності на яку оформлене на відповідача. Після розірвання шлюбу відповідач категорично заперечує існування частки позивача у спільному майні подружжя. Оскільки зазначене нерухоме майно придбане ними за спільні кошти, в інтересах сім`ї, то воно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В добровільному порядку вирішити спір немає можливості, тому з метою захисту своїх майнових прав змушена звернутись до суду. 09.06.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання сторони не прибули. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином. У заяві від 22.07.2025 позивач просила розгляд справи провести у її відсутності, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач у заяві від 22.07.2025 позовні вимоги визнав повністю, також просив справу розглядати без його участі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за доцільне розглянути справу по суті за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі матеріалів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, судом встановлено наступне. Відповідно до копії паспорта позивача та рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 13.12.2023 у справі № 285/4420/23 з 03 серпня 2013 року до 15 січня 2024 року (день набрання рішенням суду законної сили) сторони перебували у шлюбі (а.с. 8, 23-24). Шлюбний договір між сторонами не укладався. У шлюбі мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] (а. с. 13). Згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири від 27.11.2017 року відповідач [PERSON] є одноособовим власником житлового квартири, розташованої за адресою: що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-22). Також у п. 1.6 Договору купівлі-продажу квартири зазначено, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою дружини [PERSON] - [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом 27.11.2017, що призначена для зберігання у справах нотаріуса (а.с. 19 зв.б.). Позивач, відповідач та їх син зареєстровані у вказаній квартирі з 28.11.2017 року. При вирішенні справи по суті суд керується наступними нормами права. Ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) визначає, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Також відповідно до положень ст.ст. 61, 63 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у ст. 69 СК України. У разі поділу майна, відповідно до положень ст. 70 СК України, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічні положення закріплені в частині другій статті 372 ЦК України. Згідно з частинами першою та другою\~статті 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При постановленні рішення суд приймає до уваги положення Постанови ПВСУ від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналізуючи фактичні\~обставини справи\~суд приходить\~до переконання,\~що квартира,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вона придбана відповідачем у період шлюбу, за письмовою згодою позивача, в інтересах сім`ї для забезпечення проживання позивача, відповідача та їх сина. Також відповідачем не доведено у судовому засіданні, що будинок придбаний за його особисті кошти. Стосовно поділу вказаного спільного сумісного майна, то суд застосовує положення ст. 70 СК України та визначає розмір часток майна чоловіка та дружини рівними та вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання за нею право власності на частку квартири без реального їх поділу. Аналізуючи зазначені норми права та встановивши фактичні обставини по справі, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу, виходячи з принципу рівності часток за кожним з колишнього подружжя. Одночасно не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо припинення права спільної сумісної власності на вказану вище квартиру, оскільки, відповідно до правових висновків ВП ВС у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Відтак встановлені підстави для часткового задоволення позову. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що заяву про визнання позову відповідачем подано до початку розгляду справи по суті, та застосовує правила ч. 1 ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України щодо повернення позивачу 50% сплаченого при поданні судового збору.

Outcome: partial