Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

1. Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Позивачка звернулася до суду зі вказаним позовом, у якому просить визнати Відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , а також визнати [PERSON] основним квартиронаймачем жилого приміщення - квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог Позивачка зазначила, що на теперішній час постійно проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідачка за цією адресою не проживає з 1975 року по теперішній час. У свою чергу, реєстрація Відповідачки - [PERSON] у спірній квартирі створює презумпцію про фактичне проживання Відповідачки у такій квартирі, однак це не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Водночас, така реєстрація Відповідачки у квартирі прямо впливає на права Позивача та третіх осіб, оскільки перешкоджає приватизації ними відповідної квартири, оскільки місце дійсного проживання Відповідачки невідоме, зв`язатися зі [PERSON] немає можливості, а отже і отримати згоду на приватизацію відповідної квартири. Вказує, що Позивачка зареєстрована в квартирі понад 45 років, за весь цей час належно сплачує комунальні платежі, вчиняє інші дії по утриманню майну, у тому числі проводить ремонт квартири з метою недопущення її псування, іншого житла належного на будь-якому праві Позивач немає, а також перебуває з 1973 року на квартирному обліку, у зв`язку з чим підлягає визнанню наймачем щодо відповідного жилого приміщення замість попереднього наймача. Ухвалою від 16.05.2025 Галицький районний суд міста Львова відкрив у цій справі загальне позовне провадження у справі та призначив підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою від 30.05.2025 суд за клопотанням представника Позивачки залучив до справи у якості співвідповідача Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради. 19.06.2025 від представника Львівського комунального підприємства «Старий Львів» - Любашевського В. П. надійшли письмові пояснення щодо позову, у яких останній зазначає, що ЛКП «Старий Львів» як третя особа на стороні Відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог, позовні вимоги не визнає, оскільки житлова квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності міста Львова і за наявною у підприємства інформацією за вказаною адресою зареєстровані шестеро осіб. Дані про постійне фактичне проживання (непроживання) зареєстрованих за вказаною адресою осіб у підприємства відсутні. Окрім цього, Любашевський В. П. просить поновити процесуальний строк, встановлений Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.05.2025 про відкриття провадження у цій справі для подання ЛКП «Старий Львів» пояснення щодо позову. Суд протокольною ухвалою від 21.07.2025 задовольнив вказане клопотання представника Львівського комунального підприємства «Старий Львів» - Любашевського В. П. та поновив останньому процесуальний строк для подання пояснень щодо відзиву. Протокольною ухвалою суд від 21.07.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Сторони у справі про судовий розгляд цього позову були повідомлені належним чином, зокрема шляхом одержання ухвали про відкриття провадження у справі та судових викликів у своїх електронних кабінетах в Електронному суді. З дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства суд направив Відповідачці [PERSON] рекомендованим листом з повідомленням про вручення ухвалу про відкриття провадження у справі та примірник позовної заяви з додатками за її зареєстрованим місцем проживання, отриманим за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області, у порядку ст.187 ЦПК України. У частинах 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду. Суд вжив передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення Відповідачів та створив умови для реалізації принципу змагальності сторін. Відповідачі відзив на позов у встановлений судом строк не подали, а тому суд, на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України, вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті з ухваленням рішення. При цьому суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У частинах 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України, особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Представник позивачки - [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримав з підстав, наведених у ній, та просив таку задовольнити. Представниця Львівської міської ради - Шагай С. О. та представниця Галицької районної адміністрації Львівської міської ради - Ковалишин Н. О. у судовому засіданні при вирішенні питання щодо задоволення позовних вимог поклалися на розсуд суду. Відповідачка [PERSON] , яка була належним чином повідомлена про розгляд справи, у судове засідання не з`явилася. Представник ЛКП «Старий Львів», який був належним чином повідомлений про розгляд справи, у судове засідання не з`явився, проте у заяві від 14.07.2025 просить слухати справу у його відсутності. Інші треті особи, які були повідомлені про розгляд справи належним чином, у судове засідання не з`явилися, жодних пояснень щодо позову до суду не скерували. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно зі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 2. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування, висновки суду Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до такого висновку. Суд встановив, що предметом спору є житлове приміщення квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст.41 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається з листа Юридичного департаменту Львівської міської ради №2901-вих-153442 від 25.10.2024, відповідно до інформації ЛКП «Старий Львів», станом на 07.10.2024 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані 6 осіб: [PERSON] [INFO] - піднаймач - зареєстрована 24.01.1979; [PERSON] [INFO] - (дочка) - зареєстрована 23.06.1990; [PERSON] [INFO] - піднаймач - зареєстрований 09.02.1987; [PERSON] [INFO] - осн. квартиронаймач - зареєстрована 23.06.1963; [PERSON] [INFO] - піднаймач - зареєстрований 19.08.2014; [PERSON] [INFO] - піднаймач - зареєстрований 13.02.2004. У листі також зазначено, що реалізувати право на приватизацію квартири [ADDRESS] , заявник зможе після укладення договору найму із Галицькою районною адміністрацією, що свідчить про те, що квартира [ADDRESS] є неприватизованою та перебуває у власності територіальної громади. Згідно з відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №173335 за адресою: [ADDRESS] , у вказаній квартирі зареєстровано 5 осіб: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Відповідно до Акта обстеження від 24.02.2025, затвердженого директором ЛКП «Старий Львів» від 28.02.2025, [PERSON] не перебувала у кв. [ADDRESS] . Зі слів сусідів, за вказаною адресою не проживає з 1975 року по теперішній час. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Зазначені конституційні приписи відображені і на рівні житлового законодавства, зокрема статтею 9 Житлового кодексу УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно статті 72 Житлового кодексу України). При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК України). Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що: «аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року в справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності". Враховуючи вищенаведені норми права, обставини, та те, що між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, Відповідач добровільно залишила спірне житло і в ньому не проживає, спірним житлом не користується, участі в його утриманні не бере, спільного господарства не веде, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про визнання [PERSON] основним квартиронаймачем жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS] , суд зазначає таке. Відповідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Відповідно до ч. ч. 1, 4, 5 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК УРСР, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, Позивачка проживала у вказаній квартирі, вела спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, а відтак Позивачка проживала у спірному житлі як член сім`ї [PERSON] та користувалася спірним житловим приміщенням нарівні з іншими членами сім`ї квартиронаймача. Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: взяття під варту або засудження до арешту обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх істині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 106 ЖК України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним поговором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Відповідно до ч. 2 ст. 106 ЖК України, у разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено у судовому порядку. Таким чином, у ч. ч. 1, 2 ст. 6 ЖК України прямо передбачено такий спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів як визнання особи наймачем житлового приміщення замість померлого наймача, який був членом його сім`ї. Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга статті 106 ЖК УРСР). Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. А тому, дослідивши матеріали цивільної справи, об`єктивно проаналізувавши докази, подані учасниками справи, суд приходить до висновку, оскільки у матеріалах справи міститься достатньо доказів щодо того факту, що Позивачка поселилася до спірної квартири зі згоди квартиронаймача, є членом сім`ї [PERSON] , саме Позивачка фактично виконує обов`язки наймача спірного житлового приміщення, сплачує комунальні послуги, першою проявила інтерес до укладення з нею такого договору найму, а відтак суд дійшов до висновку, що вимога [PERSON] про визнання її основним квартиронаймачем замість попереднього наймача, який був членом її сім`ї, підлягає задоволенню. Оскільки Позивачка не просить стягувати з Відповідачів судові витрати, тому понесені нею витрати суд відносить за її рахунок. На підставі наведеного та

Outcome: approved