Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] , в інтересах якої діє представниця адвокатка Гренджа В. Ю., звернувся до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] померла [PERSON] , 1922 року народження, яка доводилася йому бабою по батьківській лінії та яка на день своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , разом із нею на момент її смерті були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [INFO] , син померлої; [PERSON] , [INFO] , невістка померлої; [PERSON] , [INFO] , внук померлої /позивач/. Однак ще за життя 14 березня 2008 року [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, який посвідчено секретарем Торунської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Половка М.Ю. за реєстровим № 39. Згідно з цим заповітним розпорядженням [PERSON] розпорядилася після її смерті передати належне їй майно, а саме належний їй\~житловий будинок,\~який знаходиться\~у [ADDRESS] \~та земельну\~ділянку розміром\~0,43\~га, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010461, земельну частку (пай) відповідно до сертифіката серії ЗК № 0109204 та все\~інше майно,\~яке буде\~належати їй на день смерті і де б воно не знаходилось та із чого б не складалося, а також все те, на що буде мати право за законом\~ [PERSON] /позивачу/, [INFO] . Зазначав,\~що спадщину за заповітом до майна померлої баби [PERSON] він прийняв шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Міжгірської державної нотаріальної контори. Ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини, в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлої [PERSON] до Міжгірської державної нотаріальної контори не надходили, що вбачається із постанови нотаріуса за вих. № 114/02-31/ від 06.06.2025 року та запиту нотаріуса від 21.01.2025. Внаслідок чого державним нотаріусом 06.10.2009 було заведено спадкову справу № 150-2009 за майном померлої [INFO] [PERSON] . Спадкоємці на обов`язкову частку до майна померлої [PERSON] відсутні. Отже, він є єдиним належним спадкоємцем за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , спадкове майно не є спірним та інших спадкоємців, окрім нього, немає, проте державна нотаріуска Дунаєва О. І. 06.06.2025 видала йому свідоцтво про право на спадщину за заповітом лише щодо спадкового житлового будинку з господарськими будівлям за адресою: [ADDRESS] та постановою відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за майном померлої [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,5009 га, яка знаходиться на території Торунської сільскої ради Хустського району Закарпатської області, що належала [PERSON] , з підстав відсутності правоустановчих документів, відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна. Покликався, що дублікат державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 010461, видано 01.07.1998 на ім`я [PERSON] та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 113, оригінал якого втрачено за життя померлою, він не може отримати взамін утраченого, оскільки така процедура не передбачена жодним нормативно-правовим актом станом на сьогоднішній час. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним як за спадкоємцем за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , право власності на нерухоме майно: - земельну ділянку в урочищі «Біля хати», розташовану в с. Лопушне, Хустського району Закарпатської області, площею 0,2363 га, кадастровий номер: 2122487900:03:001:0054, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; - земельну ділянку в урочище «Верхній город», розташовану в с. Лопушне, Хустського району Закарпатської області, площею 0,1491 га, кадастровий номер 2122487900:03:001:0055, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства; - земельну ділянку в урочище «Город нижній», що в с. Лопушне, Хустського району Закарпатської області, площею 0,1155 га, кадастровий номер 2122487900:03:001:0056. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2025 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.39,40). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. У \~підготовче засідання позивач [PERSON] \~та його\~представниця \~адвокатка Гренджа\~В.\~Ю.\~не з`явилися,\~хоча про\~дату,\~час та\~місце проведення\~підготовчого засідання були\~належним чином\~повідомлені.\~Водночас представницею\~позивача [PERSON] \~-\~адвокаткою Гренджа\~В.\~Ю.\~подано до\~суду 21.07.2025\~заяву,\~в якій\~вона просила розглянути цю\~справу без\~участі сторони\~позивача,\~позовні вимоги\~підтримала повністю\~та просила\~їх задовольнити (а.с.54). Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Печкан В. В. у підготовче засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 02.07.2025 і 16.07.2025 заяви, в яких зазначила, що Міжгірська селищна рада заперечень щодо задоволення позову не має та визнає позов, а також просила розглянути дану справу без участі представника відповідача (а.с.42, 43, 50, 51). За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено,\~що [PERSON] померла [INFO] у селі Торун Хустського району Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим Торунською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області від 23.04.2009 за актовим записом № 7 (а.с.8). Як видно зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Торунської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 05.10.1994 за актовим записом № 19, [PERSON] /чоловік [PERSON] / помер [INFO] (а.с.9). Також як\~убачається\~з\~матеріалів справи\~ [PERSON] \~за життя\~склала\~заповіт,\~який\~посвідчений\~14\~березня 2008\~року\~секретарем\~Торунської сільської\~ради\~Міжгірського\~району Закарпатської\~області\~Половкою М.\~Ю.,\~зареєстрованого\~у реєстрі\~за\~№\~39,\~відповідно\~до\~якого [PERSON] \~на випадок\~своєї\~смерті\~зробила заповітне\~розпорядження,\~а\~саме:\~належний\~їй\~житловий будинок,\~який\~знаходиться\~у [ADDRESS] \~та\~земельну\~ділянку розміром\~0,43\~га,\~згідно з\~державним актом\~на право\~приватної власності\~на землю\~серії ІІ-ЗК\~№ 010461,\~земельну частку\~(пай)\~відповідно до\~сертифікату серії\~ЗК №\~0109204\~та все\~інше\~майно,\~яке\~буде\~належати їй\~\~на день\~смерті,\~де б\~воно не\~знаходилось та\~із чого\~б не\~складалося,\~а також\~все те,\~на що\~вона буде\~мати право\~за законом,\~заповіла\~ [PERSON] \~/позивачу/,\~ [INFO] (а.с.10). Як видно\~зі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за заповітом,\~видане державною\~нотаріускою Міжгірської\~державної нотаріальної\~контори Дунаєвою\~О.\~І.,\~спадщина,\~на яку\~видано це\~свідоцтво на\~ім`я\~позивача [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~складається з\~житлового будинку\~з господарськими\~будівлями,\~який знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] (а.с.16). Постановою державної нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори в Закарпатській області Дунаєвою О. І. за вих. № 114/02-31 від 06.06.2025 у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,5009 га, яка знаходиться на території Торунської сільскої ради Хустського району Закарпатської області, що належала [PERSON] , з підстав відсутності правоустановчих документів, відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного нерухомого майна (а.с.15). Як убачається з копії Державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ- 3К № 010461 від 01.07.1998, на підставі рішення Торунської сільської ради № 9 від 31.03.1997 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,5009 га, що розташовані на території Торунської сільської ради, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного та складається з трьох автономних земельних ділянок (а.с.17). Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (№ НВ-5600176032025 від 04.02.2025) земельна ділянка з кадастровим номером 2122487900:03:001:0054, місце розташування с. Лопушне, Хустський район Закарпатської області, урочище «Біля хати», цільове призначення 02.01, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,2363 га, передана у приватну власність [PERSON] на підставі рішення органу місцевого самоврядування Торунською сільською радою від 31.03.1997. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2122487900:03:001:0054 становить 428 498,69 гривень (а.с.19-23). Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (№ НВ-4600543732025 від 06.02.2025) земельна ділянка з кадастровим номером 2122487900:03:001:0055, місце розташування с. Лопушне, Хустський район Закарпатської області, урочище «Верхній город», цільове призначення 01.03, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1491 га, передана у приватну власність [PERSON] на підставі рішення органу місцевого самоврядування Торунською сільською радою від 31.03.1997. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2122487900:03:001:0055 становить 1 770, 33 гривень (а.с.24-28). Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (№ НВ-7100165142025 від 07.02.2025) земельна ділянка з кадастровим номером 2122487900:03:001:0056, місце розташування с. Лопушне, Хустський район Закарпатської області, урочище «Город нижній», цільове призначення 01.03, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1155 га, передана у приватну власність [PERSON] на підставі рішення органу місцевого самоврядування Торунською сільською радою від 31.03.1997. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 2122487900:03:001:0056 становить 725,7 гривень (а.с.29-33). З довідки Торунського старостинського округу Міжгірської селищної ради Закарпатської області від 22.01.2025 № 103 видно, згідно з перенумерацією житлових будинків, номер житлового будинку у с. Лопушне Хустського району Закарпатської області змінено з «72» на «82» (а.с.55). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.14, 4.16, 4.17, 4.18, 4.21 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Відповідно до пункту «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. За приписами пункту «а» ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Частиною першою\~ст. 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші\~ст. 16 ЦК України,\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на\~визнання позову\~відповідачем і\~не порушення\~при цьому\~прав інших\~осіб,\~суд доходить\~висновку, що позивачка довела поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв?язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення повністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір». Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі, зокрема визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення закріплено і в ч. 1 ст. 142 ЦПК України. З огляду на те, що розгляд справи по суті ще не розпочато та відповідач визнав позов, а відтак підлягає поверненню з державного бюджету позивачці 50% сплаченого нею судового збору при поданні до суду позовної заяви у розмірі 4309,94 грн (а.с.1), що\~становить 2\~154,97 гривень.

Outcome: approved