Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив: 1)визнати договір дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014 між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), як [PERSON] та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), як Обдарованими, посвідчений Приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Елеонорою Антонівною, реєстровий номер 3974, удаваним правочином, який приховує інший правочин договір купівлі-продажу. 2)визнати договір дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014р. між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), як [PERSON] та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ), як Обдарованими, посвідчений Приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Елеонорою Антонівною, реєстровий номер 3974, договором купівлі-продажу; 3)перевести на позивача, [PERSON] права та обов`язки покупця нежитлового приміщення ІІ-го поверху №2-17, площею 16,9кв.м., частина приміщень загального користування ІІ-го поверху №2-4, №2-19,№2-21, №2-22, №2-23, загальною площею 2,1кв.м., разом загальною площею 19кв.м. за фактичним договором купівлі-продажу нерухомого майна; 4)скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 159496571101; запис про право власності №7084912 від 23.09.2014 на нежитлові приміщення II-го поверху № 2-17, площею 16,9кв.м., частину приміщень загального користування ІІ-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1кв.м., разом загальною площею 19,0кв.м. за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Елеонорою Антонівною про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 15973722 від 23.09.2014; 5)провести державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення ІІ-го поверху №2-17, площею 16,9кв.м., частина приміщень загального користування ІІ-го поверху №2- 4, №2-19, №2-21, №2-22, №2-23, загальною площею 2,1кв.м., разом загальною площею 19кв.м. за позивачем [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 14.08.2013 [PERSON] отримала від [PERSON] та [PERSON] позику в сумі 8 000 доларів США, що на момент укладання договору позики було еквівалентно 63\~920 грн. Засобом забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за договором позики сторони визначили передачу позичальником позикодавцям у власність у рівних частках нежитлового приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16,9кв.м., частини приміщень загального користування ІІ-го поверху за № 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23 - площею 2,1кв.м., загальною площею приміщень по ІІ-му поверху складає 19,0кв.м., що розташовані в [ADDRESS] . Всупереч умов договору позики [PERSON] не повернула запозичені кошти, внаслідок чого позикодавці ( [PERSON] та [PERSON] ) звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору іпотеки та визнання за ними права власності на об`єкт нерухомого майна, який був предметом забезпечення зобов`язань позичальника. Проте рішенням суду від 03.08.2014 у задоволенні відповідного позову було відмовлено. В подальшому 23.09.2014 між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] і [PERSON] , з іншого боку, було укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] та [PERSON] нежитлові приміщення, які були предметом забезпечення за договором позики і які є об`єктом спору. При цьому у договорі дарування зазначено, що вартість дарунку складає 8 000 доларів США. Позивач стверджує, що виходячи з реальних існуючих правовідносин, 23.09.2014 між [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] і [PERSON] , з другого боку, насправді був укладений договір купівлі-продажу спірного майна, оскільки передача такого майна у власність обдаровуваних обумовлена отриманням дарувальником грошових коштів відповідно до повної вартості такого майна від позивача та [PERSON] . При цьому оскільки за договором позики від 14.08.2013 позикодавцями були позивач та [PERSON] , то позивач вважає, що в нього було переважне право на укладення договору щодо відчуження [PERSON] спірного майна. Тож позивач стверджує, що відповідачі свідомо для перешкоджання у здійсненні позивачем права переважної купівлі, оформили документально договір дарування, який є прихованим договором купівлі-продажу нерухомого майна (оскільки є оплатним правочином), який в свою чергу укладений з порушенням переважного права позивача на купівлю, й відповідно оспорюваний договір порушує право позивача на переведення на нього прав та обов`язків покупця, у зв`язку з чим позивач звертається до суду за захистом свого порушеного права. Відповідачка [PERSON] визнала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на те, що обставини, які викладені у позові, відповідають дійсності, про що подала до суду відповідну заяву. Відповідачка [PERSON] заперечила проти позову та у письмовому відзиві просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що позивач не зазначив і не навів доказів в позовній заяві, яке ж право йому належить і в чому полягає порушення його прав у зв`язку з укладенням договору дарування спірного майна, адже позивач не був стороною цього правочину, а його твердження про наявність в нього переважного права придбання спірного майна не ґрунтується на вимогах закону. Також відповідачка посилається на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження оплатності договору дарування, наявності волі сторін договору, спрямованої на укладення договору купівлі-продажу та доказів на підтвердження отримання [PERSON] від [PERSON] і [PERSON] грошових коштів за фактично відчужене їм спірне майно. Відповідачка акцентує увагу на відсутності недобросовісності дій сторін договору дарування на шкоду позивача та стверджує, що укладаючи спірний договір дарування, сторони договору повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, а позивач не обґрунтував удаваності договору дарування з метою приховання іншого правочину, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а відтак правові підстави для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного договору удаваним відсутні. Враховуючи, що відсутні підстави для визнання договору дарування удаваним, то не можуть також бути задоволені й інші вимоги, оскільки вони є похідними. 13.01.2025 судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 04.03.2025 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 27.05.2025 від позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення по суті спору, в яких викладені узагальнені тезиси обґрунтування позовних вимог на підставі обставин, які були викладені позивачем у позовній заяві. 19.06.2025 від представника відповідачки [PERSON] адвоката Міщенка С.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1121127 від 09.06.2025, надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідачки щодо позовних вимог. 23.06.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив. У такій заяві вказується, що позивач, як позикодавець за договором від 14.08.2013, мав майновий інтерес у спірному майні, оскільки воно було об`єктом забезпечення виконання грошових зобов`язань [PERSON] перед позивачем. Укладення удаваного договору дарування порушило права позивача, оскільки перешкодило реалізації його права на отримання майна в рахунок погашення боргу. Позивач зазначає, що характер обставин спірних правовідносин свідчить про те, що оспорюваний договір дарування є удаваним, оскільки по суті є договором купівлі-продажу спірного майна, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] і [PERSON] , як покупцями. 04.07.2025 судом постановлено усну ухвалу, якою прийнято відзив та відповідь на відзив. 07.07.2025 від представника відповідачки [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких більш деталізовані аргументи про необґрунтованість позовних вимог, на які посилається відповідачка у своєму відзиві. Позивач в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні, а також не заперечує проти розгляду справи без його участі /т. 1 а.с. 206/. Відповідачка [PERSON] надала суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу без її присутності та зазначила, що визнає позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Додатково зазначила у заяві, що отримувала гроші від [PERSON] та [PERSON] за продаж їм її приміщення (спірне майно) та у зв`язку з тим, що у вказаній будівлі ( [ADDRESS] ) багато співвласників, то було неможливо оформити договір купівлі-продажу, оскільки потрібна була згода всіх співвласників приміщень, яких станом на 2013 рік було понад 10 осіб, що обумовлювало додаткові непотрібні фінансові витрати. Зазначила, що отримала гроші (8 000 доларів США) за те, що подарувала належне їй приміщення [PERSON] та [PERSON] /т. 1 а.с. 205/. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився і про причини неявки не повідомив, хоча був повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином про що свідчить відповідне поштове повідомлення про вручення судового виклику. Від третьої особи приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Левицька Е.А. на адресу суду надійшла заява, в якій вона просила розглядати справу за її відсутності та зазначила, що при вирішенні спору покладається на думку суду /т. 1 а.с. 220/. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Міщенко С.В., в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. 24.07.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення у справі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 14.08.2013 між [PERSON] (Позикодавець-1), [PERSON] (Позикодавець-2) та [PERSON] (Позичальник) було укладено письмовий договір позики, згідно з умовами якого позикодавці, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зобов`язуються разом надати позичальнику грошові кошти в розмірі 8 000 доларів США в рівних частинах по 4 000 доларів США кожен, а позичальник зобов`язується прийняти позику і повернути її позикодавцям до 14 жовтня 2013 року /т. 1 а.с. 8/. Того ж дня позичальник отримала від позикодавців обумовлену суму грошових коштів, на підтвердження чого склала розписки про отримання від кожного з позикодавців по 4000 доларів США /т. 1 а.с. 11/. Згідно з пунктом 4.4. договору позики засобом забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] стала передача нею у власність позикодавців ( [PERSON] та [PERSON] ) у рівних частках (по 1/2 частині кожному) нежитлового приміщення адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ-го поверху № 2-17, площею 16,9кв.м., частини приміщень загального користування ІІ-го поверху за № 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23 - площею 2,1кв.м., загальною площею приміщень по ІІ-му поверху складає 19,0кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] (далі Спірне майно). Крім того, пункт 4.5 договору позики вказує, що одночасно з отриманням позики позичальник передає позикодавцям оригінали правовстановлюючих документів, в т.ч. технічний паспорт, на об`єкт нежитлової нерухомості, а також всі наявні у неї ключі від дверей до даного об`єкта нерухомості. Після повернення позичальником всієї суми позики позикодавцям в термін, згідно пункту 3.3 договору, останні зобов`язані одразу повернути позичальнику отримані ними правовстановлюючі документи та ключі відповідно до пункту 4.5 договору (пункту 4.6.1 договору). У 2014 році [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просили: 1) визнати дійсним договір іпотеки, який був укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 14.08.2013 одночасно з укладанням договору позики, шляхом викладення обох договорів в одному документі; 2) в рахунок погашення боргу [PERSON] за договором позики грошових коштів від 14.08.2013 визнати за [PERSON] [PERSON] право власності по 1/2 частині кожному нежитлового приміщення, адміністративно-побутового корпусу літ. А-2 (нежитлова будівля з підвалом), а саме: приміщення ІІ поверху №2-17, площею 16,9кв.м., частини приміщення загального користування ІІ поверху за №№ 2-4, 2-19, 2-21, 2-22, 2-23, площею 2,1кв.м., загальною площею приміщень по ІІ поверху складає 19,0кв.м., що розташовані в [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2005р., зареєстрованого в КП «ЧООБТІ» 18.12.2012р. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.03.2014 (справа № 711/428/14-ц) відмовлено у задоволенні такого позову. Відмовляючи у задоволенні такого позову суд послався на нікчемність договору іпотеки через те, що відповідний договір не був посвідчений нотаріально та не було здійснено його державної реєстрації /т. 1 а.с. 19-23/. Відповідно до договору дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014 [PERSON] (Дарувальник) подарувала та безоплатно передала [PERSON] та [PERSON] (Обдаровуваним), а Обдаровувані прийняли в дар від Дарувальника Спірне майно в рівних частках. Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що під забороною відчуження (арештом) вищевказані нежитлові приміщення не перебувають, іпотека на вказані нежитлові приміщення відсутня, що підтверджується інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23 вересня 2014 року №№ 27137456, 27137638, а також витягом за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 вересня 2014 року № 70620385. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 23.09.2014 за № 45201017 податкова застава на вищевказані нежитлові приміщення відсутня. У пункті 12 договору дарування Дарувальник також підтвердила, що на момент укладення договору дарування не існує несплаченої у строк заборгованості перед третіми особами за платежами, пов`язаними з володінням, користуванням та розпорядженням нежитловими приміщеннями та жодних несплачених вимог, що також підтвердив своїм підписом у договорі [PERSON] . В пункті 13 договору сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, укладено ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажали настання саме тих правових наслідків, що створюються цим договором, а також засвідчили, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі. 13.02.2020 між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець зобов`язується надати орендарю у платне користування на 35 місяців Спірне майно з розміром орендної плати становить 1,00 грн. за один місяць. По закінченню строку дії договору оренди [PERSON] (орендодавець) направила [PERSON] (орендар) письмове повідомлення про припинення дії договору оренди від 13 лютого 2020 року та вимагала звільнити приміщення. У грудні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просив: 1) визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014 року, укладений між [PERSON] , як [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , як Обдарованими, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А.; 2) скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 159496571101, запис про право власності № 7084888 від 23.09.2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху №2-17, площею 16,9кв.м., частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1кв.м., разом загальною площею 19,0кв.м. за [PERSON] , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 15973722 від 23.09.2014 року; 3) скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав: реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 159496571101, запис про право власності № 7084912 від 23.09.2014 року на нежитлові приміщення II-го поверху №2-17, площею 16,9кв.м., частину приміщень загального користування II-го поверху № 2-4, № 2-19, № 2-21, № 2-22, № 2-23, загальною площею 2,1кв.м., разом загальною площею 19,0кв.м. за [PERSON] , внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Левицької Е.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15973722 від 23.09.2014 року (судова справа №711/6659/22). Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.10.2023 у справі №711/6659/22, яке набрало законної сили 13.02.2024, у задоволенні такого позову відмовлено. Ухвалюючи відповідне рішення суд виходив з наступного: 1) договір позики від 14.08.2013 в частині застави, в силу вимог ст. 220 ЦК України, є нікчемним, а тому посилання позивача про те, що [PERSON] при укладенні спірного договору приховала обмеження чи обтяження стосовного майна, яке було предметом дарування, є безпідставними; 2) позивачем не надано доказів на підтвердження того, що договір дарування нежитлових приміщень є удаваним правочином та направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника; 3) звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не зазначив у чому полягає порушення його прав та інтересів у зв`язку з укладенням 23.09.2014 між [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] договору дарування нерухомого майна, оскільки стороною цього правочину він не був /т. 1 а.с. 232-245/. Всі вищевикладені обставини, окрім їх часткового підтвердження письмовими доказами, підтверджуються судовими рішеннями у справах №711/428/14-ц та №711/6659/22, які набрали законної сили, а тому суду вважає їх доведеними. За таких обставин позивач, стверджує, що оспорюваний договір дарування від 23.09.2014 є удаваним правочином, який був укладений з метою приховання договору купівлі-продажу Спірного майна, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] і позивачем, як покупцями, на підставі договору позики від 14.08.2013, а тому посилаючись на порушення законних прав та інтересів позивача, зокрема його пріоритетного права на набуття у власність 1/2 частки Спірного майна, для ефективного відновлення своїх порушених прав та забезпечення дотримання належного правопорядку звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір щодо дійсності правочину відносно Спірного майна, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Надаючи оцінку аргументам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20). Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого\~способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №761/42030/21). Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин учинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК). Верховний Суд у своїй практиці звертав увагу, що тлумачення статті 235 ЦК свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин (постанови Верховного Суду від 04.08.2022 у справі № 607/5148/20, від 22.02.2023 у справі №755/912/21). Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. У постанові Верховного Суду від 01.02.2023 року у справі № 711/5843/20 зазначено: «удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: - з урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів; - цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем; - приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню; - відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.» Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Системний аналіз змісту позовних вимог та підстав позову свідчить, що позовні вимоги обґрунтовуються порушенням майнових прав та інтересів позивача, який вважає, що укладенням оспорюваного договору дарування були порушені його права, зокрема, його пріоритетне право на набуття спірного майна у власність внаслідок його продажу [PERSON] , яке могло би бути реалізоване за умови оформлення відчуження [PERSON] . Спірного майна договором купівлі-продажу. Разом з тим, суд зауважує, що вимоги позивача про удаваність оспорюваного договору дарування, а також його твердження про наявність в нього пріоритетного права на набуття Спірного майна при його відчуженні [PERSON] на умовах договору купівлі-продажу, були предметом судового розгляду у цивільній справі №711/6659/22. За наслідками розгляду такої справи суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у позові [PERSON] , яке було залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій. Під час розгляду такої справи судами було встановлено наступні обставини: - за змістом договору дарування нежитлових приміщень від 23.09.2014 сторони, зокрема, підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). Доказів на підтвердження того, що сторони договору дарування діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, позивачем не надано; - безпідставними є посилання [PERSON] на ту обставину, що [PERSON] , відчужуючи майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у неї зобов`язання із повернення суми позики, діяла недобросовісно, оскільки при укладенні спірного договору фактично приховала обмеження та обтяження стосовного нерухомого майна, яке було предметом дарування, чим порушила майнові інтереси позивача, позбавивши його права звернення стягнення на майно боржника, оскільки договір позики від 14.08.2013 в частині застави, в силу вимог статті 220 ЦК є нікчемним. В даному судовому провадженні позивач, обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання договору дарування недійсним, посилався на те, що вказаний договір є удаваним правочином, оскільки він направлений на приховування справжньої природи правочину та створює перешкоди для реалізації права позивача на пріоритетне набуття у власність Спірного майна при його відчуженні [PERSON] за правочином купівлі-продажу. Відповідно до ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК). Відповідно до положень ст. 202 ЦК під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що на підставі договору позики від 14.08.2013 у [PERSON] виникло грошове зобов`язання перед позивачем з повернення позичених коштів в сумі 4\~000 доларів США. У зв`язку з порушенням [PERSON] відповідного зобов`язання, позивач мав намір та бажання набути право власності на 1/2 частку належного їй Спірного майна, про що свідчить факт звернення позивача до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору іпотеки та визнання права власності на нерухоме майно (справа № 711/428/14-ц). Натомість рішенням суду від 03.03.2014 у справі №711/428/14-ц було відмовлено у задоволенні позову. Будь-яких доказів щодо того, яким чином в подальшому сторони договору позики від 14.08.2013 здійснювали врегулювання своїх зобов`язань за таким договором, суду не надано. В той же час оспорюваний договір дарування був укладений 23.09.2014 між [PERSON] (відчужувач) та [PERSON] та [PERSON] (набувачі). Позивач не був стороною такого договору дарування, а [PERSON] не була стороною договору позики від 14.08.2013. За змістом оспорюваного договору дарування від 23.09.2014 сторони, зокрема, підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним). За таких обставин необґрунтованим є твердження, що набуття відповідачкою [PERSON] у власність за договором дарування від 23.09.2014 належного [PERSON] . Спірного майна зумовлено приховуванням такими особами угоди купівлі-продажу, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про наявність у [PERSON] , як сторони договору дарування, волі саме на купівлю такого майна, а не безоплатне набуття його в якості дарунку, як і не встановлено обставин, які б свідчили про передачу [PERSON] грошових коштів [PERSON] , в якості оплати за набуття у власність Спірного майна. Окремо суд бере до уваги, що звертаючись до суду з позовом в рамках судової справи №711/6659/22 [PERSON] зазначав, що вони з [PERSON] перебували у шлюбних відносинах, але у зв`язку з розірванням шлюбу та необхідності в подальшому здійснювати [PERSON] свою адвокатську діяльність, між ними 13.02.2020 було укладено договір оренди приміщення Спірного майна строком на три роки. Натомість 06.12.2022 [PERSON] отримав листа від [PERSON] про припинення дії договору оренди від 13.02.2020, а 12.12.2022 він звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності (судова справа №711/6659/22). Таким чином, очевидною є та обставина, що оспорення позивачем договору дарування від 23.09.2014 обумовлено наявністю майнових суперечок між ним та [PERSON] стосовно об`єкту Спірного майна, оскільки до виникнення відповідних суперечок позивач не оспорював правомірності відповідного договору дарування. В той же час слід звернути увагу, що цивільно-правові відносини ґрунтуються, зокрема, на принципі добросовісності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В даному випадку позивачем всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження того, що сторони договору дарування діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. При цьому, оспорення позивачем дійсної правової природи договору дарування та його правових наслідків з мотивів майнових суперечностей, що виникли між ним та [PERSON] через понад вісім років після укладення оспорюваного договору дарування, свідчить про суперечливу поведінку позивача та наявність зловживання правом. При цьому, суд звертає увагу на цілковиту необґрунтованість тверджень позивача про наявність в нього пріоритетного права на набуття у власність Спірного майна внаслідок його відчуження [PERSON] в порядку правочину купівлі-продажу. В цьому контексті слід зауважити, що наявність на момент укладання оспорюваного договору дарування грошових зобов`язань [PERSON] перед позивачем, саме по собі не наділяє останнього пріоритетним правом на забезпечення виконання таких зобов`язань за рахунок майна боржника. За таких обставин, суд доходить висновку, що в даному випадку відсутні порушені, невизнані або оспорені відповідачами приватні (цивільні) права (інтереси) позивача внаслідок укладання оспорюваного договору дарування, а відтак і відсутні підстави для ухвалення рішення про визнання такого договору удаваним. У свою чергу інші позовні вимоги є похідними від вимоги про визнання договору дарування удаваним, а відтак також не підлягають задоволенню. За таких обставин позовні вимоги не є належним чином обґрунтованими та правомірними, а тому у задоволенні позові слід відмовити повністю. Стосовно інших аргументів відповідачів, то слід зауважити, що відповідно до положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41) усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Приймаючи до уваги, що суд дійшов висновку про необхідність постановлення рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, наведених вище, то суд не вбачає потреби у наданні оцінці іншим доводам учасників справи, викладеними ними у письмових заявах по суті, оскільки відповідні аргументи не впливають на результат розгляду справи. Стосовно судових витрат, то суд зауважує, що відповідні витрати складаються з судового збору та витрат відповідачки [PERSON] на правову допомогу. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України витрати з оплати судового збору слід віднести на рахунок держави. Питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, понесених відповідачкою [PERSON] , судом не розглядається, оскільки представником позивача на підставі ч. 8 ст. 141 ЦПК України зроблено заяву про подання доказів на підтвердження розміру таких витрат після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed