Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

26 грудня 2024 року позивач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит №9093565 від 22.02.2023р. в розмірі 12 270 грн. 15 квітня 2025 року Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська про передачу справи на розгляд іншого суду було постановлено цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості передати на розгляд до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя. 26 травня 2025 року до Шевченківського суду м. Запоріжжя надійшли усі матеріали справи № 201/16524/24. Так, в обґрунтування позову Позивач посилається на те, що 22.02.2023 р. між фізичною особою позичальником [PERSON] та ТОВ «Мілоан» був укладений кредитний договір № 9093565, згідно з умовами якого відповідач отримав 3 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені кредитним договром. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів (Додаток №1 до кредитного договору №9093565 від 22.02.2023 р.), повернення кредиту та сплати комісії і процентів Відповідачем не було внесено. Укладаючи Кредитний договір Відповідач та ТОВ «Мілоан» вчинили дії визначені ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідач підписав Кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» відповідно до чинного законодавства України укладений Договір відступлення прав вимоги №99-МЛ від 26.06.2023 р. Відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 9093565 від 22.02.2023 року, що укладений між ТОВ «Мілоан» та Відповідачем. Позивач зазначає, що сума та розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 9093565 від 22.02.2023 року було передано Позивачу від первинного кредитора ТОВ «Мілоан» згідно Договору відступлення прав вимоги №99-МЛ від 26.06.2023 р. Сума заборгованості Відповідача становить 12270 грн., відповідно до Витягу з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги №99-МЛ від 26.06.2023 р. З них: - прострочена заборгованість за сумою кредиту становить - 3000 грн. - прострочена заборгованість за сумою відсотків за становить - 8700 грн. - прострочена заборгованість за комісією становить - 570 грн. Позивачем вих. № 22833871/7519 від 04.12.2024 р. було надіслано відповідачу письмову претензію про погашення кредитної заборгованості, однак борг не був погашений. Провадження у справі було відкрито Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2025 року. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення судового засідання з розгляду справи по суті 31.07.2025 року о 08:40 год. 23 червня 2025 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Сороки Альони Сергіївни - надійшов відзив на позовну заяву, в якому Відповідач частково визнач возовні вимоги в сумі 3 600,00 грн., з яких 3 000,00 - тіло кредиту та 600,00 грн. - проценти за користування кредитом. Просив Суд відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» в іншій частині, а саме - в сумі 8 670,00 грн. Відповідач обгрунтовує свою позицію тим, що Позивачем було встановлено нечіткі строки кредитування, чим позивачльник (Відповідач) був введений в оману. Відповідач наголошує, що строк кредитування є значно меншим від того, що вказано в позовній заяві, а відктак строк нарахування процентів обмежується вказаним строком кредитування, який, на його думку, становить 10 днів. Також, Відповідач заперечив проти стягнення заборгованості за комісією в сумі 570 грн., оскільки на переконання Відповідача, відсутні законні підстави для стягнення з нього заборгованості за комісією. Відповідач вказує, що Позивач не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), а тому нарахування та стягнення з нього суми комісії не є законним. 24 червня 2025 року від представника Позивача надійшла відповідь на відзив, у якому позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити. 30 червня 2025 року від представника Відповідача надійшли заперечення, в якому виклав свої аргументи проти позиції Позивача, викладеної в поданій відповіді на відзив, та підтримав свою позицію щодо часткового визнання позовних вимог в розмірі 3 600 грн. та вимоги щодо відмовлення у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» в іншій частині. Представник позивача в судове засідання не з`явився, 25 липня 2025 року надав до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника Позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник Відповідача також у наданому до суду відзиві від 23 червня 2025 року заявила про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала частково, просила відмовити у іншій частині позову з підстав, викладених у відзиві. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 22.02.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) був укладений договір про споживчий кредит №9093565, згідно з умовами якого відповідач отримав 3000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені Кредитним договором. Договором про споживчий кредит №9093565 від 22.02.2023 р. (пункт 1.3.) передбачається, що кредит надається загальним строком на 100 днів з 22.02.2023 р. (дата надання кредиту) і складається з пільгового і поточного періодів. Пільговий період складає 10 днів з дати видачі кредиту і завершується 04.03.2023 р. (рекомендована дата платежу). Поточний період складає 90 днів, що настає з дня наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 02.06.2023 р. (дата остаточного погашення заборгованості. Кредитні кошти надаються позичальнику безготівково на рахунок з використанням карти (пункт 2.1 Договору). Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду: 600 грн., які нараховуються за ставкою 2.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду (п. 1.5.2. Договору). Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду: 8100 грн., які нараховуються за стандартною процентною ставкою 3.00 відсотки від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду (п. 1.5.3. Договору). Крім того, пунктом 2.3 Договору передбачені умови пролонгації договору на 3, 7, 15 днів за відповідною пропозицією позикодавця із обов`язковим вчиненням позичальником певних дій, у тому числі сплатою комісії за продовження кредиту та частки заборгованості по кредиту; волевиявлення позичальника продовжити строк користування/повернення кредиту підтверджується здійсненням ним відповідного платежу. У Графіку розрахунків, який є Додатком № 1 до договору про споживчий кредит №9093565 від 22.02.2023 р., міститься розрахунок заборгованості (в тому числі суми кредиту, комісії за надання кредиту і процентів) із зазначенням дати платежу (повернення кредиту та сплати комісії та процентів), а саме 02.06.2023 р. - повернення кредиту в сумі 3 000 грн, комісія за надання кредиту 570 грн, проценти у розмірі 8700 грн, разом 12 270 грн. Згідно Додвідки ТОВ «МІЛОАН» б/н від 14.10.2024 р. Договір підписаний позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором F36999, відправленим позичальнику 22.02.2023р. о 16:41:16 на номер телефону: [NUMBER] . Як вбачається з анкети-заяви на кредит № 9093565 від 22.02.2023 р., заповнення анкети-заяви [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , номер мобільного телефону [NUMBER] , паспорт громадянина України [NUMBER] , відбулося 22.02.2023 р. о 04:37, автоматична перевірка 04:37:08 - 04:37:37, перевірка у БКІ о 04:39, скоринг о 04:39, підписання договору відбулося 22.02.2023 р. о 04:41:16 годині. Згідно з копією платіжного доручення № 94211829 від 22.02.2023 р. ТОВ «Мілоан» перерахувало [PERSON] на картковий рахунок кредитні кошти згідно договору [NUMBER] у розмірі 3 000 грн. Між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги №99-МЛ від 26.06.2023 р., відповідно до умов даного Договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 9093565 від 22.02.2023 року. Згідно з наданою позивачем випискою з особового рахунку за кредитним договором № 9093565 від 22.02.2023 р., заборгованість відповідача [PERSON] перед ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» станом на 11.12.2024 р. включно становить 12 270 грн, з яких 3 000,00 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту; 8 700 грн прострочена заборгованість за відсотками; 570,00 грн прострочена заборгованість за комісією за надання кредиту. Відповідачу було надіслано письмову претензію про погашення кредитної заборгованості вих. № 22833871/7519 від 04.12.2024 р., у якій ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» повідомило про відступлення ТОВ «Мілоан» права вимоги за кредитним договором № 9093565 та вимагало виконати зобов`язання протягом 3 днів, а саме негайно погасити заборгованість у сумі 12 270 грн на вказані у претензії реквізити. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмовій формі (ст. 1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживчий кредит»). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Аналогічні положення містить ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ст. 202, 205, 207, 639 ЦК України договір, як різновид правочину, вважається таким, що вчинений у письмовій (електронній) формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Особливістю спірних правовідносин у даній справі є укладання договору про надання споживчого кредиту через інформаційно-телекомунікаційну систему товариства, доступ до якої забезпечується через веб-сайт товариства або мобільний додаток. З урахуванням даної обставини, застосуванню підлягають наступні положення законодавства. Відповідно до п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Порядок укладення та підписання електронного договору передбачений ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір (договір про споживчий кредит) № 9093565 від 22.02.2023 р. укладений між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи Товариства (пункт 6.1 Договору) шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, чому передувало подання відповідної заяви позичальником із зазначенням своїх персональних даних, що узгоджується з вимогами законодавства. Такий договір прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Таким чином, позивачем доведений факт укладення кредитного договору між ТОВ «Мілоан» та відповідачем в електронній формі, яка прирівнюється за законом до письмової шляхом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) позивача укласти такий договір у мережі Інтернет на інтернет-ресурсі Товариства, як різновиду інформаційно-телекомунікаційної системи. При цьому прийняття відповідачем пропозиції укласти зазначений договір здійснено шляхом заповнення ним формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі та підписанням за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. За таких обставин, укладений між сторонами кредитний договір за своїм змістом та формою відповідає вимогам, визначеним законом на момент його укладення, та є підставою для виникнення у сторін прав та обов`язків, передбачених цим договором. Тому суд приходить до висновку про доведеність факту укладання кредитного договору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Договірні зобов`язання ТОВ «Мілоан» виконало в повному обсязі та надало відповідачу кредит в сумі 3 000 грн шляхом перерахування на визначений відповідачем картковий рахунок. Натомість, відповідач свої договірні зобов`язання у визначених договором строку і обсягу не виконав, і станом на час розгляду справи відомостей про погашення заборгованості повністю чи частково суду не надано, а тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 3 000 грн (тіло кредиту). Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, сума яких становить 8 700 грн, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Щодо розміру заявлених до стягнення Позивачем відсотків, суд приходить до наступних висновків. Доданою до позову копією анкети-заяви на кредит № 9093565 від 22.02.2023 р. передбачено строк кредиту 10 днів з 22.02.2023 р. з датою повернення кредиту 04.03.2023 р. На протиріччя умовам кредитного договору, в заявці не вказано взагалі про поточний період кредитування строком 90 днів та інший розмір відсотків за користування кредитом протягом такого періоду. Як зазначає сам Позивач у своїй позовній заяві, вказана анкета-заява є підтвердженням добровільного укладання Відповідачем договору. З цього випливає, що Відповідач був впевнений, що укладає договір на умовах, вказаних у анкеті-заявці, тобто зі строком кредитування у 10 днів. Тобто фактично Позивач поставив Відповідача у становище правової невизначеності. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у договорі про споживчий кредит зазначається строк, на який надається кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215, частини першої статті 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Таким чином, пункт 1.3. договору про споживчий кредит, де мова йде про поточний період кридитування, є нікчемним в силу норм закону та додаткового визнання недійсним не потребує. Положення пункту 1.3. договору не створюють правових наслідків, що відповідно, виключає можливість стягнення нарахування відсотків поза межами строку кредитування, який становить 10 днів. Відсотки, заявлені Позивачем понад зазначені 10 днів, які є строком кредитування, нараховані безпідставно та з суттєвим порушенням вимог законодавства, а тому не підлягають стягненню з Відповідача. Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 444/9519/12 (постанова від 28.03.2018 року) вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2, 8 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у ч.3 ст.509 та ч.1,2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Відтак, встановлення сторонами договору розміру відсотків у вказаному розмірі є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими процентами не є співрозмірною сумі кредиту у 3 000,00 грн, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача кредитних послуг, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, адже тіло кредиту становить лише 3 000,00 гривень. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Виходячи із вищевикладеного, Суд приходить до висновку, що непомірно високий процент відсотків за користування кредитними грошима, що передбачений за так званий «поточний період», носить удаваний характер з метою прикриття фактичного встановлення таким чином неустойки. Позивач в той же час не довів Суду наданими доказами, що Відповідач мав змогу і безпосередньо ознайомитись зі всіма умовами кредитного договору до моменту його надсилання в особистий кабінет, що здійснюється вже після його укладання. Згідно із додатками, Відповідач мав змогу ознайомитися тільки з анкетою - заявкою, де , як вже було обґрунтовано вище, строк кредитування зазначено 10 днів, а аж ніяк не 100 днів, як потім виявилося це прописано в договорі про споживчий кредит. Відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Із вказаної норми законодавства можна зробити висновок, що якщо кредитор навмисне сформував договір так, щоб ввести в оману боржника чи нав`язати кабальні умови - це зловживання правом. Як випливає із вищевикладеного та умов наданих Позивачем додатків, умови надання кредиту та нарахування відсотків не є чіткими та однозначними для розуміння споживачем. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав) означає, що особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party). Такий висновок висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного Суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням наведеного слідує, що строк кредитування становить 10 днів. Відтак, у межах строку кредитування за вказаними умовами позичальник має повертати кредитодавцю суму кредиту і сплачувати проценти за користування коштами. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 723/304/16-ц (провадження N 14-360цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі № 638/13683/15-ц (провадження N 14-680цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), тобто дана судова практика є сталою. Таким чином, якщо говорити про стягнення процентів з Відповідача, то стягненню підлягають проценти у сумі 600,00 грн. за період з 22.02.2023 р. по 04.03.2023 р. (строк кредитування згідно анкети-заявки). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) в п. 109-114, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Вказані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Нарахування та пред`явлення до стягнення Позивачем відсотків за договором про споживчий кредит у вказаних в позовній заяві розмірах, є несправедливим та таким, що суперечать загальним засадам цивільного судочинства в частині справедливості, добросовісності та розумності, оскільки розмір нарахованих відсотків більш ніж в чотири рази перевищує суму кредиту. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Суд зауважує, що пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, оскільки умови договору про споживчий кредит не є чіткими, зрозумілими та однозначними для такого громадянина. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. З огляду на наведене, вимога позивача про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 8 100 грн, нарахованих поза межами строку кредитування, а саме за період з 05.03.2023 р. по 02.06.2023 р., є необґрунтованою. Що стосується позовних вимог про стягнення комісії, суд вважає, що в цій частині позов не підлягає задоволенню з таких підстав. У змісті позовної заяви позивач вимагає стягнення 570 гривень заборгованості за комісією. Згідно п. 1.5.1 Кредитного договору зазначено, що комісія за надання кредиту становить 570 гривень, яка нараховується за ставкою 19.00 відсотків від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проте, ці вимоги не підлягають задоволенню, бо стягнення комісії, пов`язаної з обслуговуванням безпосередньо цього кредиту, суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Водночас, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема і щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №343/557/15-ц. Разом з тим, у п. 25 та п. 29 постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №363/1834/17 зазначено, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, що порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.11.2023 у справі №204/224/21, провадження №61-4202сво22 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене, супутня послуга банку, визначена як надання кредиту в момент видачі, має надаватися клієнту банку безоплатно. Така ж правова позиція викладена у висновках Верховного Суду України в постановах від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), від 06 вересня 2017 року (справа № 6-2071цс16) і підкреслено у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року (справа № 666/4957/15-ц). Враховуючи наведене, можна прийти до висновку, що до змісту складової частини договору про споживчий кредит було закладено умови з виплати позичальником комісії, зокрема за надання кредиту, як за дії, вчинювані на власну користь ТОВ «Мілоан», що є нікчемними та не потребують визнання їх недійсними, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за комісією у розмірі 570,00 гривень. Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Відтак, у даному випадку підстави для стягнення з Відповідача на користь Позивача комісії за надання споживчого кредиту в розмірі 570,00 грн. відсутні. Отже, підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором (договором про споживчий кредит) № 9093565 від 22.02.2023 року у розмірі 3 600 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту 3 000 грн, заборгованість за відсотками 600 грн, у іншій частині позову відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 710,73 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial