Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі - ТОВ «Коллект Центр») звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просило стягнути зі [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ): 35991,00 грн заборгованості за договором № 3592233 від 08 серпня 2021 року; 3028,00 грн витрат зі сплати судового збору; 13000,00 грн витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову ТОВ «Коллект Центр» вказувало, що 08 червня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан») та [PERSON] уклали договір про споживчий кредит № 3592233, за умовами якого остання отримала кредит на суму 5400,00 грн. Позивач зазначає, що цим договором передбачено всі істотні умови, а саме: розмір кредиту, строки користування кредитом, строк дії договору, відсоткові ставки за користування кредитом, загальна вартість кредиту та всі інші платежі, пов`язані з виконанням договорів. 16 грудня 2021 року ТОВ «Мілоан» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») уклали договір факторингу № 16/12-2021-43, за умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 3592233 від 08 серпня 2021 року. 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» уклали договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, за умовами якого ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 3592233 від 08 серпня 2021 року. Загальна сума заборгованості за договором № 3592233 від 08 червня 2021 року становить 35991,00 грн, з яких 5400,00 грн - заборгованість за тілом кредитом, 29997,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами, 594,00 грн - заборгованість за комісіями. Ухвалою від 13 серпня 2024 року Автозаводський районний суд міста Кременчука відкрив провадження у справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14 листопада 2024 року представник відповідача надіслав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не може підтверджувати наявність кредитної заборгованості, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку; за наявними в матеріалах позову документами не можливо встановити та перевірити зазначену позивачем суму заборгованості, як і неможливо перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальнику у відповідному розмірі. Окрім того, відповідач не погоджується із нарахованою сумою відсотків, які, за його доводами, не відповідають умовам договору та нараховані поза межами строку кредитування. Так, сторони погодили, що кредит видається 08 червня 2021 року на 30 днів і повинен бути погашений 08 липня 2021 року. Договором передбачена можливість пролонгації, однак належних доказів того, що відповідач як позичальник вчинив певні дії, які б об`єктивно свідчили б про його добру волю і бажання здійснити пролонгацію кредиту, зокрема сплатив відповідну комісію, як це передбачено п. 2.2.1 договору, до матеріалів позовної заяви не додано. У зв`язку з цим нарахування процентів після 08 липня 2021 року є безпідставним, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування пролонгація не відбувалася. Також відповідач вказує на безпідставність та незаконність нарахування комісії у сумі 549,00 грн. Окрім того, стверджує, щопозивач належним чином не надав доказів належної сплати коштів за придбання права вимоги від первісного кредитора. Ураховуючи малозначність та типовість справи, її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження, відповідач вважає суму заявлених позивачем витрат на правничу допомогу неспівмірною зі складністю справи, наданим обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, окрім того зазначає, що вони є непомірно тяжкими для відповідача, яка є непрацюючою пенсіонеркою, єдиним доходом якої є пенсія. У відповіді на відзив позивач зазначив, що у розрахунку заборгованості чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов та за який період вона нарахована. Щодо надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій зазначив, що позивач об`єктивно позбавлений можливості їх надати, оскільки не є банком у розумінні Закону України «Про банки та банківську діяльність». Окрім того, кредитор є небанківською фінансовою установою, яка позбавлені можливості створення виписок по картковим рахункам споживачів. Щодо строку кредитування позивач зазначив, що за умовами договору він продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника; сторони погодили окремий випадок автоматичної пролонгації без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін; підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови, а отже, ним було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості; відповідач тривалий час здійснював погашення заборгованості, що свідчить про визнання умов договору позичальником. Щодо незаконності нарахування комісії вказав, що комісія за надання кредиту була відображена в тексті кредитного договору, який був підписаний відповідачем, що свідчить про обізнаність останнього щодо включення комісії за надання кредиту до загальних витрат за кредитним договором. Право вимоги від первісного кредитора переходить до нового кредитора з моменту підписання акта приймання-передачі реєстру боржників, а оплата відступленого права вимоги відбувається з відтермінуванням на 1065 календарних днів. Щодо не співмірності витрат на правничу допомогу зазначає, що заперечення відповідача не підтверджуються доказами, а його фінансовий стан не може бути підставою для зменшення витрат на правничу допомогу або звільнення її від сплати таких витрат. Представник відповідача надав заперечення (на відповідь на відзив), в яких зауважив, що договір позики не містить відомостей про підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме відповідачем, оскільки саме тільки зазначення у вказаних договорах персональних даних відповідача не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно з вимогами законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи; позивачем не надано належні та допустимі докази, які підтверджують перерахування коштів на рахунок відповідача та здійснення будь-якого руху коштів по цьому рахунку, тобто, не надані первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Представник позивача надав додаткові пояснення, у яких зазначив, що кредитний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»; факт ідентифікації відповідача підтверджується довідкою про ідентифікацію, згідно з якою на номер телефону відповідача було направлено одноразовий ідентифікатор, яким і було підписано договір; сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Також звернув увагу на закріплену положеннями статті 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та послався на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 191/5077/16-ц, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/337824/18. Також пояснив, що договір укладено на сайті позикодавця та відповідач підписав його одноразовим ідентифікатором, отриманим у SMS повідомленні, а без отримання SMS-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства договір між відповідачем та товариством не був би укладений. При цьому послався на висновок Верховного Суду у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19. Зауважив, що відповідач вказує лише на недоведеність факту перерахування їй кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. Натомість відповідач заявив клопотання про витребування доказів для підтвердження факту саме отримання таких коштів відповідачем. Ухвалою від 23 січня 2025 року суд задовольнив клопотання позивача та зобов`язав АТ КБ «Приватбанк» надати інформацію, що містить банківську таємницю, а саме: щодо того чи видавалась АТ «Приватбанк» [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) платіжна картка № [NUMBER] ; щодо доказів зарахування на картку № [NUMBER] кредитних коштів у сумі 5400,00 грн, які 08 червня 2021 року були на неї перераховані, а саме виписки по рахунку [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за карткою № [NUMBER] за період із 08 червня 2021 року по 08 липня 2021 року; щодо ідентифікаційних даних власника картки (прізвище, ім`я, по батькові, РНОКПП, серія та номер паспорту, адреса місця проживання, контактні дані) та повний номер картки № [NUMBER] ; інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжної карткою № [NUMBER] за період із 08 червня 2021 року по 08 липня 2021 року; інформацію щодо того чи знаходиться номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). На виконання вимог суду АТ «Приватбанк» повідомив, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), а також надав виписку про рух коштів за період із 08 червня 2021 року по 08 серпня 2021 року. 24 квітня 2025 року до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи довідки про ідентифікацію клієнта, яке суд протокольною ухвалою задовольнив. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував. Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов таких висновків. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи про центи за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування»). Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 ЦК України). За правилами частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію» (далі - Закон № 675-VIII) електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. За правилом частини восьмої статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. За правилами частини дванадцятої статті 11 цього Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону № 675-VIII, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями статті 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі з використанням КЕП, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Суд установив, що 08 червня 2021 року ТОВ «Мілоан» та [PERSON] уклали договір про споживчий кредит № 3592233 в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатора F20891, за умовами якого остання отримала кредит на суму 5400,00 грн з метою задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Строк кредитування за договором про споживчий кредит № 3592233 від 08 червня 2021 року - 30 днів із 08 червня 2021 року, терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 08 липня 2021 року; комісія за надання кредиту становить 594,00 грн, яка нараховується за ставкою 11 відсотків від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом становлять 2025,00 гн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,0 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Так, на підтвердження факту укладення зазначеного договору позивач надав суду, зокрема: договір про споживчий кредит № 3592233 від 08 червня 2021 року, підписаний [PERSON] одноразовим ідентифікатором F20891; паспорт споживчого кредиту № 3592233, анкету-заяву на кредит № 3592233, довідку про ідентифікацію особи; платіжне доручення № 48269527 (про перерахування 5400,00 грн). Отже, факт підписання кредитного договору сторонами за допомогою електронних підписів підтверджується позначками у верхніх кутках на першому аркуші договору про споживчий кредит. Про допустимість такої форми укладення правочинів також зазначено у численних правових позиціях Верховного Суду, зокрема, у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 234/7163/20, у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 263/3470/20. За наданою АТ «Приватбанк» інформацію на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) емітовано карту № [NUMBER] (IBAN [NUMBER] ), контактні дані/фінансовий номер телефону - [NUMBER] ; з виписки про рух коштів за період із 08 червня 2021 року по 08 серпня 2021 року убачається переказ коштів 08 червня 2021 року у сумі 5400,00 грн (Viplata zaima Miloan). Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що клієнт [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , з яким укладено договір № 3592233 від 08 червня 2021 року, ідентифікований ТОВ «Мілоан»: одноразовий ідентифікатор - R55483; дата відправки ідентифікатора - 08 червня 2021 року; номер телефону - [NUMBER] . 16 грудня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір факторингу № 16/12-2021-43, за умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 3592233 від 08 серпня 2021 року. На підтвердження факту укладення зазначеного договору позивач надав: договір № 16/12-2021-43 від 16 грудня 2021 року; платіжне доручення від 20 грудня 2021 року; акт приймання-передавання реєстру боржників за договором факторингу; реєстр боржників та витяг щодо договору № 3592233 від 08 серпня 2021 року. 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» уклали договір відступлення права вимоги № 10-01/2023, за умовами якого ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 3592233 від 08 серпня 2021 року. На підтвердження факту укладення зазначеного договору позивач надав: договір № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року; акт зарахування зустрічних однорідних вимог від 28 лютого 2023 року; акт приймання-передавання реєстру боржників за цим договором; реєстр боржників та витяг щодо договору № 3592233 від 08 серпня 2021 року. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд звертає увагу, що матеріали справи містять всі належні та допустимі докази, які підтверджують факт укладання договору, а договір, укладений в електронній формі з використанням КЕП, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Доказів звернення до суду з позовом про визнання недійсним цього договору відповідач не надала, у той час коли згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Докази звернення до правоохоронних органів із заявою про шахрайство з боку ТОВ «Мілоан» або заволодіння його персональними даними іншою особою суду не надано. Отже, надаючи добровільно свої персональні дані (прізвище, ім`я, по батькові, фінансовий номер телефону, електронну адресу, дату народження, дані паспорту, РНОКПП), відповідач засвідчив свій намір на укладення кредитного договору. З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про підтвердження факту укладення кредитного договору № 3592233 від 08 серпня 2021 року між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув права вимоги за цим кредитним договором за договором факторингу. Щодо доводів відповідача про неможливість нарахування відсотків за кредитним договором після 08 липня 2021 року суд вважає за необхідним зазначити наступне. Умови укладеного кредитного договору передбачають можливість його пролонгації в разі продовження користування позичальником кредитними коштами. Згідно зі стандартними умовами загальний строк пролонгації не може перевищувати 60 днів (пункт 2.3.1.2 договору). При цьому у випадку пролонгації на стандартних (базових), а не пільгових умовах (як передбачено пунктом 2.3.1.1), вчинення будь-яких додаткових дій (у тому числі сплату комісії) з боку позичальника, окрім як продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, не передбачено. Так, у випадку пролонгації договору на стандартних (базових) умовах передбачено нарахування процентів за користування кредитом за стандартною базовою ставкою, яка згідно з пунктом 1.6 договору становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 3592233 ТОВ «Мілоан» убачається, що у період із 08 червня по 08 липня 2021 року (30 днів) відповідачу нараховувалися відсотки відповідно до пункту 1.5.2 цього договору, а з 09 липня по 04 серпня 2021 року (60 днів) відповідно до пунктів 1.6, 2.3.1.2 цього договору на умовах пролонгації. Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Водночас у розрахунку заборгованості ТОВ «Вердикт Капітал» додатково вказано відсотки за кредитним договором у сумі 18900,00 грн без зазначення пункту договору, на підставі якого вони донараховані, лише зазначено період - із 16 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року (70 днів). Посилання представника позивача у судовому засіданні на те, що ці відсотки нараховані на підставі статті 625 ЦК України суд оцінює критично, оскільки таке твердження не підтверджено матеріалами справи та не узгоджується з умовами кредитного договору, за якими обов`язок щодо сплати таких відсотків настає після відповідної вимоги кредитора (пункт 4.2), яка вважається здійсненою, якщо заборгованість зі сплати процентів та/або пені відображена в особистому кабінеті позичальника чи доведена до його відома (листування, повідомлення, тощо). Натомість із розрахунків заборгованості за кредитним договором № 3592233, здійснених ТОВ «Вердікт Капітал», а також ТОВ «Коллект Центр», не можливо встановити природу нарахованих відсотків у сумі 18900,00 грн, у зв`язку з чим суд вважає недоведеними вимоги позивача у частині стягнення такої суми з відповідача. При цьому суд ураховує, що умовами договору не передбачено пролонгації строку кредитування більше, ніж на 60 днів, а отже, не передбачено і нарахування процентів за користування кредитом поза межами цього строку. Доводи відповідача про те, що позивач належним чином не надав доказів належної сплати коштів за придбання права вимоги від первісного кредитора спростовуються матеріалами справи, зокрема, платіжним дорученням від 20 грудня 2021 року до договору № 16/12-2021-43 від 16 грудня 2021 року та актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 28 лютого 2023 року до договору № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року. Щодо доводів відповідача про неправомірне стягнення з відповідача комісії за видачу кредиту, суд бере до уваги, що сплата одноразової комісії передбачена умовами укладеного кредитного договору (пункт 1.5.1) і відповідно до положень статті 8 Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Беручи до уваги дослідженні докази, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача 17091,00 грн заборгованості за договором № 3592233 від 08 червня 2021 року, з яких: 5400,00 грн - за основним зобов`язанням, 11097,00 грн - нарахованими процентами за користування кредитом та 594,00 грн - заборгованості за комісіями. Щодо заявленої до стягнення позивачем суми витрат на правничу допомогу та доводів відповідача про її неспівмірність із складністю справи, наданим обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, суд вважає за необхідним зазначити. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження надання правничої допомоги та понесених витрат на правничу допомогу позивачем додано до позову: договір про надання правничої допомоги від 07 червня 2024 року, укладений з АО «Лігал Ассістанс»; прайс-лист за видами послуг; платіжну інструкцію № 0446760000; заявку на надання юридичної допомоги щодо стягнення заборгованості зі [PERSON] ; витяг з акта про надання юридичної допомоги. З акта про надання юридичної допомоги убачається, що вартість складання позовної заяви за 3 години складає 9000,00 грн, вартість усної консультації за дві години - 4000,00 грн. Частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, зокрема, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною шостою цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зроблено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Ураховуючи наведене, виходячи з принципів співмірності та розумності судових витрат, суд звертає увагу на той факт, що поданий позов про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором не представляє значної складності, є типовим та має шаблонний характер. Про вказане, зокрема, свідчить зміст договору про надання правничої допомоги АО «Лігал Ассістанс». Так, згідно з умовами договору та доданих прайс-листа і платіжної інструкції убачається, що ТОВ «Коллект Центр» закупило у АО «Лігал Ассістанс» послуги з надання правничої допомоги на загальну суму 200 000 грн. Ураховуючи характер діяльності ТОВ «Коллект Центр», яка стосується надання фінансових послуг та грошового посередництва, позовна заява до [PERSON] не є унікальною за своєю суттю. За таких обставин, суд доходить висновку про неспівмірність заявленої вартості витрат на правничу допомогу і вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь ТОВ «Коллект Центр», з 13000,00 грн до 4000,00 грн. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами.

Outcome: partial