Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

13 лютого 2025 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Плахотін Максим Павлович, в якій просив визнати недійсним договір дарування 3/4 частки будинку садибного типу, який розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2754361112020), укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним Максимом Павловичем, зареєстрований у реєстрі за № 577. В обґрунтування позову зазначено, що 17 квітня 2023 року ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження у справі № 204/3396/23 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 23 червня 2023 року, тобто приблизно через 2 місяці після відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості, між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана), було укладено договір дарування 3/4 частки будинку садибного типу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним Максимом Павловичем та зареєстрований у реєстрі за № 577. Відповідно до умов укладеного договору дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваній 3/4 частки будинку садибного типу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером 1210100000:07:468:0010. 21 вересня 2023 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/3396/23 позов АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 12 лютого 2019 року задоволено та стягнуто заборгованість у розмірі 241 313,10 грн., з яких 201 158,17 грн. - заборгованість за кредитом та 40 154,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. На сьогоднішній день виданий Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська виконавчий лист № 204/3396/23 знаходиться на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л. В. однак відповідач [PERSON] не виконує вимоги приватного виконавця щодо належного виконання судового рішення про стягнення заборгованості на користь АТ КБ «Приватбанк». Згідно з отриманої приватним виконавцем інформації, відповідач [PERSON] не має на праві власності транспортних засобів, офіційно не працевлаштований, а єдине належне йому на праві власності нерухоме майно було відчужено на користь відповідача [PERSON] . Вважає, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, яким є АТ КБ «Приватбанк». Відтак, позивач вважає, що справжня мета оспорюваного правочину - вивести відповідачем [PERSON] нерухоме майно з-під можливого звернення стягнення, ухиляючись при цьому від виконання взятих на себе зобов`язань. Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. 21 травня 2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення (відзив на позовну заяву), в яких зазначено наступне. За відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на частки будинку садибного типу № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та розташований на земельній ділянці площею 0,0634 га, кадастровий номер 1210100000:07:468:0010. У зв`язку з тим, що йому необхідно було робити операцію та з метою страхування на випадок своєї смерті, він вирішив подарувати дочці частку вищезазначеного будинку та 23 червня 2023 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування частки даного будинку садибного типу, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П., та зареєстровано в реєстрі за № 557. [PERSON] визнає, що дійсно отримав від АТ КБ «Приватбанк» кредитні кошти та від своїх зобов`язань щодо повернення коштів він не відмовляється. Він неодноразово телефоном спілкувався з представниками АТ КБ «Приватбанк» з метою вирішення питання погашення заборгованості шляхом укладення договору про реструктуризацію боргу, однак працівники Банку на його пропозицію не погодились. Відповідач не погоджується з твердженнями позивача про те, що оспорюваний договір дарування є фіктивним та укладений з метою приховати майно. Вважає, що позивач не надав до суду доказів фіктивності укладеного договору дарування, а тому позов є безпідставним. На момент укладення договору дарування майно під обтяженням не перебувало, а тому його власник мав право розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд. Наполягав на тому, що оспорюваний правочин не має ознак фраудаторного договору, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору. Також, відсутні докази та обставини, які б дозволили кваліфікувати правочин таким, що вчинений на шкоду кредитору та не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому. 02 липня 2025 року від представника позивача - [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначено наступне. До письмових пояснень не було долучено доказів того, що у період відчуження майна відповідачу [PERSON] було здійснено операційне втручання. Крім того, незрозуміло, яким чином спірний договір повинен був «застрахувати» відповідача [PERSON] на випадок смерті. Відповідач [PERSON] є дочкою відповідача [PERSON] , а отже спадкоємцем першої черги, згідно з ч. 1 ст. 1261 ЦК України. [PERSON] міг призначити [PERSON] своїм спадкоємцем, склавши заповіт, у відповідності до глави 85 книги 6 ЦК України. Натомість, між відповідачами був укладений саме договір дарування. Також, до письмових пояснень не було долучено доказів того, що відповідач [PERSON] звертався до позивача з заявою про реструктуризацію заборгованості в порядку, передбаченому Законом України «Про споживче кредитування». Відповідач [PERSON] мав можливість відчужити майно за договором купівлі-продажу та отримавши кошти від реалізації майна сплатити заборгованість за кредитним договором. Однак, останнім був укладений саме безоплатний договір дарування. Крім того, Відповідач [PERSON] по сьогоднішній день користується відчуженим майном. Для кваліфікації правочину як фраудаторного достатньо встановити факт зловживання правом боржником, який використовує приватно-правовий інструментарій для уникнення сплати боргу перед кредитором. Таким чином, у цій справі важливим є те, що внаслідок вчинення оспорюваного правочину зменшився обсяг майна боржника та вчинений правочин призвів до того, що на належне у минулому відповідачу майно неможливо звернути стягнення у межах відкритого виконавчого провадження. Представник позивача - Кізима О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просив суд позовну заяву задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив прийняти рішення на розсуд суду. Однак, з поданих до суду письмових пояснень вбачається, що [PERSON] фактично позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» не визнавав. Додатково зазначив, що про наявність на розгляді в суді позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором він знав, у справі про стягнення з нього заборгованості він отримував і примірник позову і з`являвся до суду та подавав письмові заяви. На його переконання він мав право подарувати частину будинку дочці, що не є порушенням законодавства. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, щодо прийняття рішення покладається на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Плахотін М.П. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, на підставі особистої заяви останнього, згідно з умовами якого, він отримав від АТ КБ «Приватбанк» кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. В порушення умов договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав та не повернув використані ним кредитні кошти з відсотками Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк», в результаті чого, станом на 29 січня 2023 року він мав заборгованість за кредитом у розмірі 241 313,10 грн. Вказані обставини були встановлені у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року по справі № 204/3396/23 (а.с. 22-23), а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. 08 березня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2023 року по справі № 204/3396/23 було відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. 19). При цьому, на момент звернення Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості та на момент відкриття провадження у справі № 204/3396/23, відповідачу [PERSON] на праві власності належало нерухоме майно, а саме частки будинку садибного типу № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2754361112020, який розташований на земельній ділянці площею 0,0634 га, кадастровий номер 1210100000:07:468:0010, на підставі: договору купівлі-продажу від 26.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Черновою О.І., реєстровий № 4574, зареєстрованого КП «ДМБТІ» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 4891879; договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Гудейчук В.А., реєстрований № 2173; на підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 1994 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстрований № 2-2229, зареєстрованого КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 542 за реєстровим № 3; на підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 1988 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстр № 1-4115, зареєстровано КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 366 за реєстровим № 136. Відповідач [PERSON] у своїх поданих до суду письмових поясненнях визнавав, що дійсно має невиконане зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк», отримував кредитні кошти від Банку, однак допустив порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку він визнає. З пояснень [PERSON] , наданих в судовому засіданні під час розгляду справи, судом також встановлено, що [PERSON] був обізнаний про розгляд судом справи № 204/3396/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, з`являвся до суду та подавав по справі письмові заяви. Про обізнаність [PERSON] про розгляд судом справи № 204/3396/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором свідчать також відомості, які наведені в рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року по справі № 204/3396/23, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше надав заяву, відповідно до якої визнав тіло кредиту без відсотків, справу просив розглянути без його участі. Після звернення Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та після відкриття провадження у справі № 204/3396/23, [PERSON] , достовірно знаючи про наявність в провадженні суду справи про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у значному розмірі, та розуміючи, що на належне йому нерухоме майно в подальшому може бути звернуто стягнення, вирішив невідкладно відчужити належне йому нерухоме майно. Так, вже 23 червня 2023 року між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуванню було укладено договір дарування частки будинку садибного типу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним Максимом Павловичем, зареєстрований в реєстрі за № 557, предметом якого є частки будинку садибного типу № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2754361112020, розташований на земельній ділянці площею 0,0634 га, кадастровий номер 1210100000:07:468:0010 (а.с. 20). Того ж дня, тобто 23 червня 2023 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П. за [PERSON] було зареєстровано право власності на частки будинку садибного типу № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 404370864 від 19 листопада 2024 року, номер запису про право власності - 50740769 (а.с. 21). Отже, судом встановлено, що між позивачем Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору дарування частки будинку садибного типу існували правовідносини як між кредитором і боржником, та в суді перебувало провадження по справі щодо стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 241 313,10 грн. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року по справі № 204/3396/23 було задоволено позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 12 лютого 2019 року, яка складається з наступного: 201 158,17 грн. - заборгованість за кредитом та 40 154,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 3 619,70 грн. 09 квітня 2024 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 204/3396/23 було видано виконавчий лист, який стягувачем АТ КБ «Приватбанк» було пред`явлено для примусового виконання, постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. від 07 травня 2024 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (а.с.24). З пояснень сторін судом встановлено, що до теперішнього часу [PERSON] заборгованість на користь АТ КБ «Приватбанк» не погасив. Звертаючись 13 лютого 2025 року до суду з даним позовом позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» наполягав на тому, що вищевказаний договір дарування частки будинку садибного типу від 23 червня 2023 року слід визнати недійсним, оскільки він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, з метою приховання нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання за кредитним договором, без реального настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач АТ КБ «Приватбанк» є заінтересованою особою, права та інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину, у зв`язку з чим він має право заявляти вимоги про визнання вказаного правочину недійсним. Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Частинами 1- 6 ст. 203 передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вимогами статті 216 ЦК України, встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). У даній справі виникла ситуація, коли відповідач [PERSON] , маючи зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором, свідомо його не виконує та не вживає будь-яких заходів для його виконання. На момент укладення оспорюваного договору дарування відповідач [PERSON] був обізнаний про наявність у нього заборгованості за кредитним договором та свій обов`язок погасити таку заборгованість, тобто про існування майнового зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк», та у зв`язку з цим міг передбачити негативні для себе наслідки у вигляді звернення в подальшому стягнення на належне йому нерухоме (або рухоме) майно. Суд вважає встановленим той факт, що відповідачу [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору дарування від 23 червня 2023 року було достовірно відомо про наявність у нього обов`язку сплатити на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у значному розмірі, а також про перебування в провадженні суду цивільної справи за позовом про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим [PERSON] , передбачаючи настання негативних для себе наслідків у вигляді звернення стягнення на його нерухоме майно, з метою приховати вказане майно від подальшого звернення стягнення на вказане майно, відчужив належну йому на праві власності частку будинку садибного типу своїй рідній дочці - [PERSON] . Про направленість оспорюваного договору дарування на ухилення від виконання зобов`язання за кредитним договором від 12 лютого 2019 року, укладеним з АТ КБ «Приватбанк» у своїй сукупності свідчать наступні обставини. 1. Оспорюваний позивачем договір дарування укладений між відповідачами під час перебування в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська цивільної справи № 204/3396/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у загальному розмірі 241 313,10 грн., через два місяці після відкриття судом провадження у даній справі. 2. [PERSON] , яка набула право власності на частки будинку садибного типу № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є рідною дочкою відповідача [PERSON] , що визнавалось сторонами під час розгляду даної справи. Тобто, право власності на нерухоме майно переоформлено на користь близького родича на підставі безоплатного договору. 3. Після укладення 23 червня 2023 року договору дарування відповідач [PERSON] продовжує проживати та бути зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру № 1119502 від 14 лютого 2025 року (а.с. 44), а також підтверджував відповідач [PERSON] під час розгляду даної справи. 4. На користь вчинення договору дарування на шкоду кредитору свідчить те, що незважаючи на обізнаність відповідача [PERSON] про наявність у нього заборгованості за кредитним договором у значному розмірі та про перебування в провадженні суду позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з нього заборгованості, відповідач [PERSON] відчужив нерухоме майно не за оплатним договором з отриманням грошових коштів від реалізації нерухомого майна з метою оплати заборгованості за кредитним договором, а безоплатно, шляхом укладення договору дарування на користь близького родича. На переконання суду, такі дії відповідача [PERSON] свідчать про наявність у нього умислу на вчинення оспорюваного договору дарування саме з метою приховання нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання. В свою чергу, жодних доказів того, що передача частки будинку садибного типу № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , фактично відбулася, відповідачами суду не надано, як і не надано суду жодних доказів в обгрунтування заперечень відповідача проти позову. Сам по собі факт реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] не є доказом реального настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, оскільки така реєстрація передбачена ст.ст. 182, 331 ЦК України, та вимогами Закону України«Про нотаріат» і «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування був укладений [PERSON] та [PERSON] з метою приховання нерухомого майна від виконання в майбутньому за його рахунок майнового зобов`язання за кредитним договором та в подальшому за рішенням суду. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також який не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Наявність умислу на укладення договору дарування з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язання за кредитним договором та в подальшому за рішенням суду, шляхом звернення стягнення на це майно, є підставою для визнання його недійсним. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування частки будинку садибного типу, укладеного 23 червня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , недійсним. За таких обставин суд вважає, що порушене право позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягає судовому захисту. Щодо посилань представника позивача на статтю 234 ЦК України (фіктивність правочину), то такі твердження представника позивача суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається. Щодо посилань відповідача [PERSON] в обгрунтування правомірності укладеного ним з [PERSON] правочину на те, що на момент укладення ним оспорюваного договору дарування нерухоме майно під обтяженням не перебувало, а тому його власник мав право розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд, суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна. Враховуючи все вищенаведене суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягають задоволенню та слід визнати недійсним договір дарування частки будинку садибного типу, укладений 23 червня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П., зареєстрований в реєстрі за № 557, предметом якого є частки будинку садибного типу № 1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 2754361112020, розташований на земельній ділянці площею 0,0634 га, кадастровий номер 1210100000:07:468:0010. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачем у зв`язку з розглядом справи в суді було сплачено судовий збір у наступних розмірах: - за подання позовної заяви до суду - 2 422,40 грн. (0,8 судового збору у зв`язку зі зверненням до суду з вказаною позовною заявою в електронній формі); - за подання до суду заяви про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 14 лютого 2025 року було задоволено - 1 211,20 грн. (0,8 судового збору у зв`язку зі зверненням до суду з вказаною заявою в електронній формі). У зв`язку з цим, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», за які позивачем було сплачено судовий збір, то з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 3 633,60 грн. (2 422,40 грн. + 1 211,20 грн. = 3 633,60 грн.), тобто по 1 816,80 грн. з кожного відповідача (3 633,60 грн. / 2 = 1 816,80 грн.). На підставі ст.ст. 11, 13, 15, 202, 203, 215 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved