Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 24.03.2025 року до Заводського районного суду міста Миколаєва із позовом до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Миколаївській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко Олена Геннадіївна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом та стягнення грошових коштів, у якому просила визнати за нею право власності на спадкове майно за законом, а саме пенсію, яка була призначена, нарахована та належала її батькові [PERSON] , який помер [INFO] , але не була ним одержана за життя з 26.02.2014 року по 20.12.2021 року, та зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Миколаївській області виплатити [PERSON] пенсію, яка була призначена, нарахована та належала її батькові [PERSON] , який помер [INFO] , але не була ним одержана за життя з 26.02.2014 року (день окупації Криму) по [INFO] (день смерті). В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] у тимчасово окупованій Автономній Республіці Крим у м. Керч помер батько позивачки [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Керченським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим. Також, факт смерті батька позивачки підтверджується протоколом встановлення смерті людини від 20.12.2021 року, виданого Керченською станцією швидкої допомоги. Останній час батько позивачки хворів, що і стало причиною його смерті. В листопаді 2023 року позивачка отримала документи про смерть її батька російського зразка, але не змогла оформити спадщину після його смерті. Тому в листопаді 2023 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті, для того щоб отримати свідоцтво про смерть Українського зразка для подальшого оформлення спадщини. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва №487/8477/23 від 20.11.2023 року, яке набрало законної сили 21.12.2023 року, встановлено факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Керч, Автономної Республіки Крим, який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України, а саме в Автономній Республіці Крим м. Керч причина смерті - онкологія. Ухвалою Заводського районного суду №487/8477/23 від 03.04.2024 року в рішенні суду від 20.11.2023 року було виправлено допущену в резолютивній частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.11.2023 року, ухваленого у справі №487/8477/23 провадження №2-0/487/219/23, описку, зазначивши по-батькові особи, відносно якої встановлено факт її смерті « [PERSON] », замість неправильного « [PERSON] ». Ухвала суду набрала законної сили 19.04.2024 року та отримана позивачкою в суді в кінці травня 2024 року. 10.07.2024 року позивачкою було отримано свідоцтво про смерть її батька (українського зразка), видане Відділом ДРАЦС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса). 12.09.2024 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г. та отримала від неї роз`яснення вих.№65/01-16 від 12.09.2024 року, в якому було зазначено, що позивачка протягом встановленого законодавством строку для прийняття спадщини не подала заяву про прийняття спадщини та не була зареєстрована за місцем проживання померлого (спадкодавця), що свідчило б про факт прийняття спадщини. Час смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстрований відповідними органами до введення воєнного стану на території України. На підставі вищевикладеного, їй було рекомендовано звернутися до судових органів з метою встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва №490/8321/24 від 14.11.2024 року було визначено позивачці додатковий строк для прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] , встановивши його термін у 3 місяці. Після чого позивачка знову звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 30.12.2024 року. Однак, 18.03.2025 року позивачка отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальні дії, з якої вбачається, що позивачка зверталася до нотаріуса із заявою про отримання спадщини на неодержану пенсію за життя спадкодавця (батька), яка була нарахована Пенсійним фондом України, при цьому на запит нотаріуса Пенсійний фонд у Миколаївській області повідомив, що в них немає інформації щодо нарахування та виплати пенсії [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого у нотаріуса немає законних підстав видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім позивачки, спадкоємці першої черги відсутні. До спадкового майна належать кошти недоотриманої пенсії за спадкодавця. Позивачка звернулася з проханням до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про виплату недоотриманої батьком пенсії, на що їй було відмовлено в усній формі. Позивачка вчасно звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, за якою відкрита спадкова справа, усі документи по спадковій справі знаходяться у нотаріуса. Оформити свої спадкові права після смерті батька в досудовому порядку і отримати свідоцтво про право на спадщину на отримання пенсійних виплат з 26.02.2014 року (день окупації Криму) по [INFO] (день смерті) вона позбавлена можливості через об`єктивні обставини, незалежні від її волі, а тому змушена вернутися до суду із позовною заявою про визнання права власності на недоотриману пенсію батька в порядку спадкування за законом. Доказом того, що інші спадкоємці не зверталися до нотаріальної контори з відповідною заявою є відсутність такого звернення в матеріалах спадкової справи. Як спадкоємець за законом, позивач має право на отримання спадщини після смерті свого батька. Спадкодавець [PERSON] проживав у м. Керч АР Крим, яке знаходиться на непідконтрольній Україні території та є тимчасово окупованою територією. Окупація Криму відбулася 26.02.2014 року. Державні органи України там не функціонують. Згідно матеріалів спадкової справи нотаріусом було здійснено запит до Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області стосовно недоодержаної пенсії померлим [PERSON] , на який була отримана відповідь, що вони не мають ніякої інформації. Позивачка не згодна з тим, що її померлому батькові не нараховувалася та не виплачувалася пенсія, оскільки її батько був пенсіонером в Україні, проживав та був зареєстрований на окупованій території в м. Керч (АР Крим) та з 26.02.2014 року по день смерті [INFO] жодного разу не отримував пенсію, оскільки державні органи України там не функціонували та пенсія не виплачувалася йому не з його вини і він був позбавлений законної можливості отримати пенсію за період з 26 лютого 2014 року по 20.12.2021 року. За такого, позивачка вважає, що в порядку спадкування за законом їй належить право власності на недоотриману пенсію після померлого з 26.02.2014 року по [INFO] , оскільки пенсія призначалася та нараховувалася його батькові та не виплачувалася йому не з його вини, оскільки він жив на окупованій території в м. Керч. Отже, після смерті батька позивачки відкрилася спадщина, до складу якої на тепер входить нарахована та недоотримана пенсія за певний період. Оскільки позивачка, яка тепер, як і раніше, була постійно зареєстрована та проживала із спадкодавцем, тому є такою, що прийняла спадщину шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном. Зараз без визнання права власності на вказане майно оформлення цієї спадщини не можливо. Звернення до нотаріальної контори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і позивачка оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Позивачка не мала можливості раніше вирішити питання звернення до суду з питанням захисту своїх спадкових прав. Її батько фактично за життя набув право власності на вказану пенсію, але не встиг отримати в передбаченому законом порядку. Внаслідок смерті батька позивачки, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є його день смерті. До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України, ввійшли всі права та обов`язки спадкодавця, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а саме: майнові права на недоотриману пенсію спадкодавця. За таких обставин, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 26.03.2025 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Відповідачем Головним Управлінням ПФУ в Миколаївській області 11.04.2025 року було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач посилається на те, що відповідно до ст. 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Отже, нормативно-правовим актом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців. бюджетних та інших джерел є Закон № 1058. Статтею 1227 ЦК України передбачено право на одержання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві. Відповідно до вищезазначеної статті Цивільного кодексу України, суми заробітної плати, пенсій, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини. Відповідно до статті 52 Закону № 1058 сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява, зокрема про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України. Відповідно до п. 1.8 Порядку № 22-1 днем звернення за виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія - дата реєстрації заяви зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів). Відповідно до п. 2.26 Порядку № 22-1 для виплати недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера до органу, що призначає пенсію, надається свідоцтво про смерть, документи, які підтверджують родинні стосунки з померлим пенсіонером, документ. що посвідчує особу заявника. Непрацездатними членами сім`ї, зазначеними у частині другій статті 36 Закону подаються документи, які засвідчують, що вони перебували на утриманні померлого пенсіонера. Члени сім`ї надають паспорт або інші документи, які підтверджують проживання з пенсіонером на день його смерті. Для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі не звернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину. Враховуючи, що [PERSON] , [INFO] , на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області не перебував/не перебуває, відповідно пенсія йому не нараховувалася, тому відсутні суми недоотриманої пенсії. Крім того, [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера не зверталася, питання щодо суми недоодержаної за життя пенсії на ім`я її батька [PERSON] Головним управлінням не розглядалось. Відтак, відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на їх необґрунтованість. Також на виконання ухвали суду по справі відповідач повідомив, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в Головному управлінні ПФУ в Миколаївській області як одержувач пенсії та інших соціальних виплат на обліку не перебував та не перебуває, відтак, відсутні суми неодержаної за життя пенсії. 18.04.2025 року позивачкою через свого представника надано відповідь на відзив відповідача на позовну заяву, в якому, разом з доводами, викладеними у позові, зазначено, що відповідач вводить суд в оману вказуючи, що померлому [PERSON] пенсія не нараховувалася, тому відсутні суми недоотриманої пенсії та навмисно не надає суду інформацію про розмір нарахованої, але не виплаченої пенсії, тим самим не виконує ухвалу суду, якою в нього було витребувано довідку про суми неодержаної за життя пенсії (інших соціальних виплат) [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , який помер [INFO] . До матеріалів справи надано пенсійне посвідчення [PERSON] , згідно якого він є пенсіонером України, за життя іншого громадянства він не отримував, пенсію на окупованій території також не отримував. Враховуючи вищевикладене, можливо дійти висновку, що пенсія [PERSON] , [INFO] , нараховувалася і у період окупації по день його смерті, при цьому вищевказаними нормами законодавства встановлено можливість відповідача отримати інформацію про нарахування пенсій будь-якому громадянину України для цього існує чіткий механізм, більш того Пенсійний фонд України та його підрозділи мають єдину базу пенсіонерів. За такого, відповідач навмисно вводить суд в оману та не падає необхідну інформацію для розгляду справи, за такого не добросовісно виконує свої процесуальні обов`язки, зловживає своїми процесуальними правами. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.04.025р. було витребувано з Пенсійного фонду України інформацію щодо перебування на обліку в Пенсійному фонді України [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , який помер [INFO] , а у випадку наявності зазначеної інформації зобов`язано надати довідку про суми неодержаної за життя пенсії (інших соціальних виплат) [PERSON] , [INFO] . На виконання ухвали Заводського районного суду міста Миколаєва від 24.04.2025 року ПФУ була надана інформація, що до бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості стосовно особи, зазначеної в ухвалі, востаннє надходили за період по 28.02.2014 від страхувальника ТОВ «ФІТОАГРОГРУП». За інформацією з архівної бази даних програмного забезпечення, засобами якого здійснювалось нарахування та виплата пенсій у 2014 році, [PERSON] перебував на обліку як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в управлінні Пенсійного фонду України в м. Керч Автономної Республіки Крим. Фінансування пенсійних виплат на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя територіальними органами Пенсійного фонду України востаннє здійснювалось в березні 2014 року. На територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі Пенсійного фонду України, не функціонують та не здійснюють свою діяльність. Особливості реалізації прав осіб, які проживають на тимчасово окупованій території, на пенсійне забезпечення визначено частиною другою статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», пунктом 14-4 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно з цими законодавчими актами, починаючи з 2014 року особи, які проживали на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, мали можливість одержувати пенсії від Пенсійного фонду України, якщо не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234. Крім того, для осіб, які перемістились з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та отримали статус внутрішньо переміщеної особи, було передбачено можливість поновлення витрати пенсії на контрольованій українсько владою території відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам». За наявною інформацією з часу припинення фінансування пенсійних виплат на тимчасово окупованих територіях України [PERSON] щодо переведення виплати пенсій на територію, контрольовану українською владою, або виплату йому пенсій у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234, не звертався, а відтак пенсія за період з 01.03.2014 по 20.12.2021 не підлягала нарахуванню і не була йому нарахована. В додаткових письмових поясненнях від 05.06.2025 року позивачка висловила незгоду із твердженнями, викладеними в інформації ПФУ від 12.05.2025 року та разом з доводами, викладеними у позові та відповіді на відзив відповідача на позовну заяву, зазначила, що матеріали справи не містять відповідних рішень про припинення пенсійних виплат померлому [PERSON] з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV. Не надано відповідачем також жодних доказів того, що померлому [PERSON] припинялися будь-які нарахування пенсії з підстав передбачених законом, більш того відповідач фактично вводить суд в оману та не надає відповідної інформації на ухвалу суду, тобто не виконує рішення суду щодо розміру нарахованої пенсії померлому [PERSON] . [PERSON] не отримував громадянства російської федерації, таких доказів відповідачем суду також не надано. Таким чином, нормами жодного Закону України, не визначено позбавлення особи права на пенсію, враховуючи обставини, щодо тимчасової окупації частини території Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та втручання в мирне володіння своїм майном, яке було набуте на законних підставах. Саме вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити нарахування та виплату позивачу сум пенсії, яка була призначена, нарахована та належала її батькові [PERSON] , який помер [INFO] , але не була ним одержана за життя з 26.02.2014 року (день окупації Криму) по [INFO] (день смерті), буде ефективним способом захисту порушеного права позивачки на спадкування належних спадкоємцю сум пенсії. Доводи відзиву Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про неналежність ненарахованої пенсії до складу спадщини с безпідставними. Обмеження у три роки на виплату нарахованої пенсії за минулий час, передбачені частиною першою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застосовуються тільки за наявності вини пенсіонера у несвоєчасному отриманні пенсії, тоді як належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність вини спадкодавця у неотриманні пенсій за життя, відповідачем не надано. Норми ЦК України не визначають строк, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів. Суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Позивачка є спадкоємицею за законом першої черги, яка у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, отже успадкувала належні спадкоємцю суми пенсії відповідно до статті 1227 ЦК України у тому розмірі, в якому спадкодавець мав право на їх виплату на момент своєї смерті. Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 29.05.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Учасники судового засідання, будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, до судового зсідання не з`явилися, просили розглядати справу у їх відсутності. У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 264 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приймаючи рішення у справі, виходить з наступного. Згідно ст.ст.76-81\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права згідно статті 16 ЦК України є способом захисту цивільних прав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , про що Керченським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим 21.12.2021р. було видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Також, факт смерті батька позивачки підтверджується протоколом встановлення смерті людини від 20.12.2021 року, виданим Керченською станцією швидкої допомоги. Родинні зв`язки позивачки з її батьком підтверджуються копією свідоцтва про її народження серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом ЗАГС Кримської області 11.11.1978р, та копією свідоцтва про її шлюб серії [NUMBER] , виданим відділом РАЦС Керченського міського управління юстиції АРК 26.06.2004р. Матеріали справи не містять даних про наявність інших, крім позивачки, спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину в установленому законом порядку. Оскільки вказане свідоцтво про смерть батька позивачки видане Керченським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, складене російською мовою та не зазначене у переліку документів, які є підставою для проведення державної реєстрації смерті відповідно до діючого законодавства, позивачка вимушена була звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті, для того щоб отримати свідоцтво про смерть батька Українського зразка для подальшого оформлення спадщини. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва №487/8477/23 від 20.11.2023 року встановлено факт смерті [PERSON] [INFO] , уродженця м. Керч Автономної Республіки Крим, який помер [INFO] на тимчасово окупованій території України, а саме в Автономній Республіці Крим м. Керч, причина смерті-онкологія. Ухвалою Заводського районного суду №487/8477/23 від 03.04.2024 року в рішенні суду від 20.11.2023 року було виправлено допущену в резолютивній частині рішення суду описку з зазначенням по-батькові особи, відносно якої встановлено факт її смерті, « [PERSON] », замість неправильного « [PERSON] ». 10.07.2024 року позивачкою було отримано свідоцтво про смерть її батька (українського зразка), видане Відділом ДРАЦС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) серії [NUMBER] . 12.09.2024 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко О.Г. та отримала від неї роз`яснення вих.№65/01-16 від 12.09.2024 року, в якому було зазначено, що позивачка протягом встановленого законодавством строку для прийняття спадщини не подала заяву про прийняття спадщини та не була зареєстрована за місцем проживання померлого (спадкодавця), що свідчило б про факт прийняття спадщини. Час смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстрований відповідними органами до введення воєнного стану на території України. На підставі вищевикладеного, їй було рекомендовано звернутися до судових органів з метою встановлення додаткового строку для прийняття спадщини. Рішенням Центрального\~районного суду\~м.\~Миколаєва №490/8321/24\~від 14.11.2024\~року позивачці\~було визначено\~додатковий строк\~для прийняття\~спадщини після\~смерті її\~батька [PERSON] ,\~встановивши його\~термін у\~3\~місяці.\~Після чого\~позивачка знову\~у визначений\~рішенням суду\~додатковий строк\~для прийняття\~спадщини звернулася\~до приватного\~нотаріуса Миколаївського\~міського нотаріального\~округу Філіпенко\~О.Г.\~із заявою\~про прийняття\~спадщини після\~смерті батька,\~що підтверджується\~витягом про\~реєстрацію в\~спадковому реєстрі\~від 30.12.2024\~року. Однак, 18.03.2025 року позивачка отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальні дії, із якої вбачається, що позивачка 18 березня 2025 року звернулася до нотаріуса із заявою про отримання спадщини на неодержану пенсію за життя спадкодавця (батька), нараховану Пенсійним Фондом України. Згідно із довідкою від 02.05.2019 року №4803-5000118417, виданою Управлінням соціальних виплат і компенсацій Заводського району департаменту праці та Соціального захисту населення Миколаївської міської ради [PERSON] , [INFO] , був взятий на облік як внутрішньо переміщена особа із вказівкою на фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Відповідно до підпункту 4.14- 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 з наступними змінами (далі - Порядок), свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину може бути відкладена, зокрема у разі: витребування нотаріусом відомостей або документів від фізичних або юридичних осіб, при цьому строк, на який може бути відкладено видачу свідоцтва про право на спадщину, не може перевищувати одного місяця. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. У разі звернення спадкоємця з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину для завершення спадкування щодо спадщини, яка була відкрита на окремих територіях України, та щодо якої спадкова справа була зареєстрована у Спадковому реєстрі, але неможливо продовжити провадження внаслідок її знищення або відсутності доступу до місця її зберігання у зв`язку з тимчасовою окупацією чи веденням активних бойових дій, приватний нотаріус (державна нотаріальна контора), до якого (якої) звернувся спадкоємець, має перевірити факти, передбачені законом, та витребувати необхідні документи. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як зазначено в постанові про відмову у вчинені нотаріальні дії від 18.03.2025 року нотаріусом вчинялися дії щодо витребування даних про нарахування та виплату пенсії [PERSON] . Однак, Департаментом пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного Фонду України не було надано інформації щодо нарахування та виплати пенсії [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого у нотаріуса не було законних підстав видати свідоцтво про право на спадщину за законом. Отже, постановою від 18 березня 2025 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на недоотриману пенсію, у зв`язку з відсутністю складу спадкового майна. Згідно із п.3.1 Листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, зазначені вище встановлені в справі обставини виключають позасудовий спосіб врегулювання спору щодо спадкування позивачкою пенсійних виплат, які належали її батькові за життя та не були отримані ним на момент його смерті. Спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом\~яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства. Судом встановлено, що згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , серії [NUMBER] , виданого Пенсійним Фондом України 10.02.2009 року, та свідоцтва про загальнообов`язкове державне соціальне страхування № [NUMBER] , виданого Пенсійним Фондом України 21.09.2004 року, [PERSON] є пенсіонером, якому призначена пенсія за віком довічно. На виконання ухвали суду по справі відповідач повідомив, що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , в Головному управлінні ПФУ в Миколаївській області як одержувач пенсії та інших соціальних виплат на обліку не перебував, не перебуває, відповідно пенсія йому не нараховувалася, тому відсутні суми недоотриманої ним за життя пенсії. Крім того, [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області із заявою про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера не зверталася, питання щодо суми недоодержаної за життя пенсії на ім`я її батька [PERSON] Головним управлінням не розглядалось. Позивачка наполягає на тому, що вона зверталася з проханням про виплату недоотриманої батьком пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, але їй було відмовлено в усній формі. Із наданої на виконання ухвали суду Пенсійним фондом України інформації від 12.05.2025р. вбачається, що відповідно до бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості стосовно батька позивачки [PERSON] востаннє надходили за період по 28.02.2014 від страхувальника ТОВ «ФІТОАГРОГРУП». За інформацією з архівної бази даних програмного забезпечення, засобами якого здійснювалось нарахування та виплата пенсій у 2014 році, [PERSON] перебував на обліку як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в управлінні Пенсійного фонду України в м. Керч Автономної Республіки Крим. Фінансування пенсійних виплат на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя територіальними органами Пенсійного фонду України востаннє здійснювалось в березні 2014 року. На територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі Пенсійного фонду України, не функціонують та не здійснюють свою діяльність. За наявною інформацією з часу припинення фінансування пенсійних виплат на тимчасово окупованих територіях України [PERSON] щодо переведення виплати пенсій на територію, контрольовану українською владою, або виплату йому пенсій у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234, не звертався, а відтак пенсія за період з 01.03.2014 по 20.12.2021 не підлягала нарахуванню і не була йому нарахована. 20 грудня 2021 року батько позивачки [PERSON] , [INFO] , помер. Аналіз зазначених обставин свідчить про те, що [PERSON] перебував на обліку як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в управлінні Пенсійного фонду України в м. Керч Автономної Республіки Крим та отримував пенсію до 01 березня 2014 року. Після чого, у зв`язку з тимчасовою окупацією території м. Керч Автономної Республіки Крим та не здійснення діяльності органів Пенсійного фонду України на цій тимчасово окупованій території України [PERSON] за період з 01.03.2014 по день своєї смерті [INFO] пенсію не отримував. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. За змістом статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Разом з тим, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Аналіз зазначених приписів ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також подібних за змістом приписів ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів. Статтею 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали. Члени сім`ї повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини. Зміст частини третьої статті 52 Закону узгоджується також зі змістом ст.1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується з приписами Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Приписи частин 2, 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину. За змістом цієї норми, можна дійти висновку, що законодавцем встановлено альтернативний механізм набуття права власності на недоотриману пенсію померлого пенсіонера, а саме; пріоритет наданий членам сім`ї спадкодавця, які проживали з ним на момент смерті, та непрацездатним членам сім`ї, які перебували на його утриманні. Зазначені особи мають звернутися за виплатою цих грошових коштів протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця. Якщо такі особи відсутні або не звернулися у встановлений строк із заявами, недоотримана пенсія входить до складу спадщини і успадковується спадкоємцями померлого на загальних підставах. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що тлумачення ст. 1227 ЦК України доводить, що: - право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. При включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом; - право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18) вказано, що підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31 жовтня 2022 року у справі № 727/12371/21, припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на таку пенсію у спадкодавця зберігається і в розумінні положень статті 1227 ЦК України ці пенсійні виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом. Отже, звернувшись до нотаріуса впродовж визначеного судом додаткового строку для прийняття спадщини, позивачка успадкувала право на належні спадкодавцю суми пенсії на підставі ст. 1227 ЦК України у тому розмірі, у якому спадкодавець (її батько) мав право на їх виплату на момент своєї смерті. Дата звернення спадкоємця до органу ПФУ не впливає на розмір виплат та не надає органам ПФУ права на обмеження цих виплат. А припинення виплати пенсії за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначеної пенсії і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на її отримання. Проте, у встановленому нотаріальному порядку позивачка не може оформити право власності на недоотриману пенсію її батька [PERSON] за період з 01.03.2014 по 20.01.2021, оскільки органами ПФУ надано відповідь про відсутність недоотриманої пенсії [PERSON] , так як фінансування пенсійних виплат на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя територіальними органами Пенсійного фонду України не здійснювалось, починаючи з березня 2014 року через те, що на територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі Пенсійного фонду України, не функціонують та не здійснюють свою діяльність і починаючи з часу припинення фінансування пенсійних виплат на тимчасово окупованих територіях України в 2014 році [PERSON] щодо переведення виплати пенсій на територію, контрольовану українською владою, або виплату йому пенсій у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234, не звертався, а відтак пенсія за період з 01.03.2014 по 20.12.2021 йому не нарахована не була. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, зазначеним у п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є примусове виконання обов`язку в натурі. Як убачається зі змісту позовної заяви та встановлено матеріалами справи, спадкодавець [PERSON] був пенсіонером та перебував на обліку як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в управлінні Пенсійного фонду України в м. Керч Автономної Республіки Крим. Згідно зі статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється, зокрема, у разі смерті пенсіонера. Рішення стосовно припинення виплати пенсії [PERSON] з інших підстав суду не надано, в той час як матеріалами справи встановлено призупинення виплати пенсії спадкодавцеві з 01.03.2014 у зв`язку з припиненням функціонування та здійснення діяльності органами ПФУ на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, які тимчасово не контролюються українською владою, та припинення фінансування пенсійних виплат на тимчасово окупованих територіях України, а також через не звернення [PERSON] до органів ПФУ щодо переведення виплати пенсій на територію, контрольовану українською владою, або виплату йому пенсій у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 234. Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії. Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України. Відповідно до статті 92 Конституції України (норми якої є нормами прямої дії та водночас мають найвищу юридичну силу) виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного прав. Тимчасова окупація російською федерацією територій України, визначених ч. 1 ст. 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для російської федерації жодних територіальних прав. За ч. 2 ст. 1 Закону № 1207-VII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20.02.2014. Частиною 2 ст. 4 Закону № 1207 VII встановлено, що правовий режим тимчасово купованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. За приписами ч. 3 ст. 4 Закону № 1207-VII правовий режим тимчасово окупованої території може бути визначено, змінено чи скасовано законами України. В умовах воєнного стану правовий режим тимчасово окупованої територій, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону, визначається, змінюється, скасовується рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України. Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 1207-VII Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Пунктом 1 ч. 2 ст. 5 Закону № 1207-VII визначено, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях є, зокрема захист основоположних політичних і громадянських, економічних, соціальних, культурних та інших прав і свобод людини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (ч. 2 ст. 9 Закону № 1207-4). Згідно із ч. 4 ст. 9 Закону № 1207-VII встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій територій, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. В ст. 18 Закону № 1207-VII зазначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав свобод. передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після територій залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. При цьому жодним законом України не визначено такої підстави для припинення пенсії, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, не підтвердження місця фактичного проживання чи не звернення до органів ПФУ щодо переведення виплати пенсій на територію, контрольовану українською владою. В той же час відповідно до статті 46\~Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 243/3505/16-ц, постанові Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 243/5697/16-ц, постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 227/2802/16-ц та у постанові Верховного Суду від 18.05.2022 у справі № 638/8368/19 зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Таким чином, посилання відповідача, що спадкодавець за життя не виявив бажання поновити йому виплату пенсії та не звертався з відповідною заявою до органів ПФУ, тому пенсія не отримана з вини пенсіонера, не заслуговують на увагу з огляду на вищенаведене. Як уже зазначалося, рішення про скасування вже призначеної довічної пенсії спадкодавцеві суду не надано, а за змістом наданих відзиву та пояснень таке рішення органами ПФУ не приймалось, в той час як було вирішено призупинити виплату пенсії спадкодавцеві з 01.03.2014. Отже, в даному випадку, призначена довічна пенсія спадкодавця мала обліковуватися в будь-якому разі, навіть за умови її не нарахування та не виплати (внаслідок призупинення виплати). Враховуючи наведені вище положення законодавства з урахуванням сталої судової практики у спірних правовідносинах слід дійти висновку, що спадкодавець мав право на нарахування та виплату пенсії за спірний період незалежно від звернення до відповідного органу Пенсійного Фонду України та надання чи не надання довідки внутрішньо переміщеної особи, чи не підтвердження місця фактичного проживання. Отже, ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, так і скасування довідки внутрішньо переміщеної особи, не є підставою для невиплати пенсії, оскільки таке право закріплене за особою положеннями Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України. Оскільки відповідач, як орган ПФУ, не надав ані нотаріусу, ані суду відомості щодо розміру недоотриманої пенсії за весь період її невиплати спадкодавцеві за життя з 01.03.2014 по 20.12.2021, заперечує наявність у нього обов`язку виплати позивачці недоотриманої її батьком пенсії за вказаний період, звернення позивачки за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за законом не призвело до оформлення позивачкою своїх спадкових прав у повному обсязі, в той час як вона є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , що прийняв спадщину у встановлені строки, а також враховуючи те, що за життя батько позивачки недоотримав пенсію, яка увійшла до складу спадщини, суд приходить до переконання, що позивачка як спадкоємець набула право на отримання невиплаченої пенсії. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог як щодо визнання права власності за позивачкою на недоотриману пенсію в порядку спадкування за законом без зазначення конкретної суми недоотриманої пенсії, так і стягнення її з відповідача, тому позовні вимоги підлягають задоволенню, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 26.03.2025р. у справі №183/5694/22 (провадження № 61-11124св24) в частині можливості визнання за позивачкою права на неотриману пенсію в порядку спадкування за законом та стягнення її з відповідача без зазначення в рішенні суду конкретної суми недоотриманої пенсії. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2460 гривень 00 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved