Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

25.05.2023 [PERSON] через свого представника адвоката Козирєва А.В. зверувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якій позивач просив\~в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 62,1 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м. Іншу 1/2 частку даного об`єкта нерухомого майна залишити у власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . Позиція сторони позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 03.04.1987 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Комінтернівським відділом РАЦС м. Харкова, актовий запис № 329. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.05.2021 по цивільній справі №646/2759/21 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. Відповідач [PERSON] відмовляється в добровільному, порядку провести поділ спільного майна, тому позивач [PERSON] змушений звертатись з даним позовом до суду. У період перебування у шлюбі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2003, зареєстрованого в реєстрі за №2533 та посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В., придбали 3-х кімнатну ізольовану квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира була придбана за спільні кошти подружжя та належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Спірне нерухоме майно було оформлено на відповідача [PERSON] . Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №333267113 від 23.05.2023 та безпосередньо договором купівлі-продажу квартири від 29.04.2003. Після розлучення відповідач [PERSON] не визнає право власності позивача [PERSON] на вищевказане нерухоме майно. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя 11 від 21.12.2007 року, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку, суд має виходити з презумпції рівності часток. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого: Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Враховуючи,\~що спірна\~квартира,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~була придбана\~сторонами у\~період перебування\~у шлюбі,\~вона належить\~позивачу [PERSON] \~та відповідачу\~ [PERSON] ,\~як подружжю\~на праві\~спільної сумісної\~власності.Отже, частки кожного у праві власності є рівними та становлять по 1/2 частині. Оскільки відповідач\~ [PERSON] \~не визнає\~право власності\~позивача [PERSON] \~на дану\~квартиру вважає,\~що за\~останнім в\~порядку поділу\~спільного майна\~подружжя має\~бути визнано\~право власності\~на 1/2 частину зазначеного нерухомого майно. Рух справи. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовче судове засідання. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16.08.2023 витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніної Лариси Вікторівни (адреса: [ADDRESS] ) належним чином завірені копії нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного 29.04.2003 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №2533. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.09.2023 витребувано у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», яке знаходиться за адресою: м. Харків, м-н Павлівський, буд. 4, в якості письмових доказів, належним чином завірені копії матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 05.10.2023 на адресу суду надійшли витребувані у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» матеріли інвентаризаційної справ на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Позиція сторони відповідача. 06.03.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на таке. В 2010 [PERSON] «подарували» житловий будинок [ADDRESS] щоб уникнути поділу з відповідачкою у майбутньому як майно набуде подружжям. Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.02.2024 додається. Також [PERSON] у період шлюбу в 2014 р. купив за спільні кошти квартиру [ADDRESS] , яку оформив на свого батька [PERSON] , щоб також уникнути поділу майна подружжя. Вказана квартира належала на праві власності чоловіку спільної з позивачем доньки [PERSON] . З урахуванням зазначеного, вимоги позивача стосовно поділу спірної квартири є необґрунтованими та суперечить попередній поведінці сторін. Відповідачка придбала спірну квартиру за особисті грошові кошти, однак [PERSON] у позові вказує, що згадана квартира [ADDRESS] була придбана у шлюбі з [PERSON] , а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя. Вказане твердження позивача спростовується наступним. [PERSON] у період з 1980 р. по 01.04.1986 перебувала у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (копія додається, а оригінал у відповідачки). У період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження (копія додається, а оригінал у відповідачки). Після народження дитини, [PERSON] сплачував аліменти на утримання дитини у добровільному порядку, однак через деякий час після досягнення дитиною близько 6 років, припинив надавати допомогу, посилаючись на ту обставину, що таке утримання повинен надавати її новий чоловік. Внаслідок відмови [PERSON] , [PERSON] зверталась до керівника підприємства, де працював [PERSON] , а також з відповідними зверненнями до судових та правоохоронних органів щодо отримання аліментів на дитину. У зв`язку з наявним боргом, який був визнаний [PERSON] , останній виплатив [PERSON] заборгованість по аліментам на дитину 25.04.2003. Так, для врегулювання спору, 25.04.2003 [PERSON] уступив [PERSON] своє право грошової вимоги від Міжнародне акціонерне товариство закритого типу «Медді Інтернейшнл» у сумі 19600,00 грн. в рахунок погашення заборгованості по аліментам, оскільки [PERSON] постійно мешкав у м. Москва, рф, і перевезти кошти через кордон з Україною він не міг. Вказана обставина підтверджується договором від 25.04.2003. Вказані кошти [PERSON] використала при купівлі квартири [ADDRESS] , які є її особистою приватною власністю, оскільки вони є аліментами на дитину [PERSON] . Таким чином, квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідачки. Позивач не заперечував обставин набуття квартири у особисту приватну власність відповідачки при купівлі квартири, що підтверджується фактом реєстрації квартири саме на [PERSON] , що також зазначено у договорі про набуття квартири. У п. 3 Договору від 29.04.2003 зазначено, що саме [PERSON] (покупець) сплатила грошові кошти у сумі 18841 грн. Продавцю ще до підписання цього договору. Жодних посилань на участь у наведеному правочині позивача договір не має. [PERSON] ніколи не претендував на квартиру [ADDRESS] , а тому доводи мають надуманий характер. 11.03.2024 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просив задовольнити позов в повному обсязі та зазначив про таке. Так, відповідач [PERSON] вказує, що позивач [PERSON] постійно був у боргах, намагався організувати свій бізнес і тому сім`я з 2000 по 2004 роки перебувала у дуже скрутному матеріальному становищі, оскільки всі кошти витрачались на погашення його боргів. Дані посилання відповідача безпідставні та є лише її суб`єктивною думкою, оскільки позивач [PERSON] постійно працював та завжди матеріально утримував свою сім`ю на належному рівні. Відповідач [PERSON] вказує, що для врегулювання спору щодо виплати аліментів, [PERSON] 25.04.2003 відступив [PERSON] своє право грошової вимоги до Міжнародного акціонерного товариства закритого типу "Медді Інтернейшнл" у сумі 19600 гри. в рахунок погашення заборгованості по аліментам, а вказані грошові кошти [PERSON] використала для купівлі квартири [ADDRESS] , які є її особистою приватною власністю, оскільки вони є аліментами на дитину [PERSON] . Таким чином, квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] . Проте, позивач [PERSON] зазначає, що дані обставини також є безпідставними, вищевказаний договір відповідачем [PERSON] не укладався, а посилання на нього та долучення до матеріалів цивільної справи є намаганням відповідача ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи та походження грошових коштів, за які придбавалась спірна квартира. Так, дійсним джерелом походження грошових коштів, за які була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є продаж квартири, яка також перебувала у спільній сумісній власності сторін за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 29.04.2003, зареєстрованим в реєстрі за №2529 та посвідченим Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. За даним договором [PERSON] продав, а [PERSON] купив 3-х кімнатну квартиру, житловою площею 41.8 кв.м., загальною площею 75.6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ця квартира належала продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Біккінеєвою І.А. 23.07.1999 за реєстровим №1785. Відповідно до п. 3 даного договору продаж, квартири було здійснено за суму 19 809 грн., які продавець [PERSON] одержав від покупця [PERSON] до підписання договору. Як вбачається з нумерації нотаріальних бланків Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніна Л.В., договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , був посвідченні на бланку серії [NUMBER] , а договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом спору по даній справі, на бланку серії ВАК №342032, тобто вони є послідовними один за одним. Отже, 29.04.2003 у Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніна Л.В. позивачем [PERSON] спочатку укладався договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за яким останній продав за суму 19 809 грн. квартиру, яка була придбана сторонами у період шлюбу в 1999 році та перебувала у спільній сумісній власності подружжя, а потім одразу за отримані від продажу грошові кошти була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та у цього ж нотаріуса був посвідчений на ім`я [PERSON] відповідний договір купівлі-продажу. Таким чином, посилання відповідача [PERSON] на "нібито" укладення договору про відступлення права вимоги від 25.04.2003, отримання по ньому в якості погашення аліментів грошових коштів у сумі 19 600 грн. та їх використання для придбання спірної квартири суперечать реальним обставинам справи та ще раз підтверджують посилання позивача [PERSON] відносно того, що відповідач не визнає його право власності на дану квартиру та намагається будь-яким шляхом незаконно заволодіти спільним сумісним майном подружжя. 22.04.2024 від представника відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в які зазначається про таке. [PERSON] використала при купівлі квартири [ADDRESS] грошові кошти, які отримала від першого чоловіка [PERSON] в рахунок погашення заборгованості по аліментам, а тому квартира є її особистою приватною власністю. Вказане підтверджується свідоцтвом про народження дитини, договором від 25.04.2003, які додані з відзивом. Також, вказана обставина підтверджується договором авансу від 25.04.2003, за яким [PERSON] передала грошові кошти Продавцю [PERSON] у якості авансу в рахунок належних платежів у майбутньому при купівлі квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.4, 5 договору від 25.04.2003 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. у якості авансу. При обговоренні домовленостей між [PERSON] і [PERSON] та між [PERSON] і [PERSON] , укладанні вказаних договорів були присутні [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] .) Таким чином, доводи відповідача про купівлю квартири за кошти від продажу квартири [ADDRESS] спростовуються доказами відповідача. Обставина придбання квартири за власні кошти відповідача [PERSON] також підтверджується тим, що [PERSON] не надав письмову згоду на придбання спірної квартири. Така згода відсутня у матеріалах інвентаризаційної справи, що підтверджує доводи відповідача. Кошти від продажу квартири [ADDRESS] [PERSON] використав на погашення своїх боргів, пов`язаних з організацією «бізнесу» про що зазначалось відповідачем у відзиві на позов. Ухвалою Червонозаводського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~22.04.2025 у судове засідання викликано для допиту в якості свідків: [PERSON] ( [ADDRESS] ); [PERSON] ( [ADDRESS] ); [PERSON] ( [ADDRESS] ). Закрито підготовче провадження по справі за позовом\~\~представника позивача [PERSON] - адвоката Козирєва Андрія Вікторовича до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 24.04.2024 у судовому засіданні проведено допит свідка [PERSON] , яка зазначила, що знайома з відповідачкою близько 30 років, знає відповідачку по першому чоловіку. Свідок вказала, що коли була в м. Харкові, відповідачка попросила у неї в борг грошові кошти на купівлю квартири. Відповідачка попросила свідка з`їздити на фірму до Валявського, після чого він їй передав гроші і вона купила квартиру. Свідок зазначає, що у подружжя (сторони по справі) завжди були сварки з приводу дитини від першого шлюбу. Свідок вказує, що одну квартиру подружжя продало за борги, його (позивача) бізнес не пішов. Свідок пояснює, що [PERSON] виплатив відповідачці близько 20 тис. грн., після чого остання знайшла квартиру на [PERSON] і їй вистачило цих грошей, які були надані їй в рахунок не сплачених аліментів на дитину. Свідок зазначила, що [PERSON] (позивач) купляв квартиру на батька в першому шлюбі, і будинок в них є в Лимані, вони там робили ремонт. Свідок вказала, що була присутня, коли передавались грошові кошти на [ADDRESS] , бачила, що при передачі грошових коштів щось підписували. По [ADDRESS] сторони купляли квартиру, перебуваючи у шлюбі. Відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року №4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів, з\~25 квітня 2025 року Червонозаводський районний суд м. Харкова перейменовано на Основ`янський районний суд міста Харкова. 16.05.2025 у судовому засіданні проведено допит свідка [PERSON] та в якості свідка допитано відповідачку [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила суду, що є двоюрідною сестрою відповідачки. Свідок зазначила, що коли їй зателефонувала сестра, повідомила, що у неї складна ситуація в сім`ї, проблеми з бізнесом, у чоловіка борги. Коли свідок [PERSON] приїхала до м. Харкова, при розмові з відповідачкою, вона дізналась, що у [PERSON] з`явилась можливість купити квартиру, у зв`язку з тим, що її колишній чоловік від першого шлюбу поверне їй борги за аліментами на спільну дитину. Свідок вказала, що разом з відповідачкою їздила в агентство, де вона сплатила сама завдаток за придбання квартири з грошей, що повернув її колишній чоловік. Свідок зазначила, що відповідачка придбала квартиру для себе та своєї доньки, щоб не залишитися на вулиці. Свідок пояснила, що знає, що у подружжя (сторони по справі) були великі борги, і поступово їхні стосунки погіршувались, що було наслідком розлучення. Свідок також повідомила, що при передачі грошових коштів за квартиру (внесення завдатку), позивач не був присутній. Відповідачка [PERSON] , допитана в якості свідка, пояснила, що спірну квартиру купила за власні кошти, а саме: за рахунок аліментів від першого чоловіка [PERSON] . Вказала, що у позивача були на той час великі борги, через що в сім`ї були постійні сварки. Через вказане, подружжя було вимушене продати квартиру на [PERSON] . Свідок вказала, що в період придбання квартири, вона з позивачем вже разом не проживали. Разом з тим, спільна донька подружжя потребувала батька, і відповідачка прийняла позивача (повернувся в сім`ю). Також свідок пояснила, що продаж та купівля квартир була здійснена в один день, грошові кошти від продажу квартири на [PERSON] вимушено були повернуті в рахунок боргів. Вказала, що у позивача була власна квартира в м. Харкові, та будинок від батьків в м. Красний Лиман. Свідок наполягала, що спірна квартира придбана не за спільні кошти, а за кошти, які вона отримала від першого чоловіка в рахунок сплати аліментів, квартира оформлена на неї, комунальні витрати на утримання квартири сплачувала виключно вона. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Згідно з ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваними судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлені судом обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 03.04.1987 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований Комінтернівським відділом РАЦС м. Харкова, актовий запис № 329. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.05.2021 по цивільній справі №646/2759/21, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. У період перебування у шлюбі відбулась продаж квартири за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири 75,6 кв.м., що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 29.04.2003, зареєстрованим в реєстрі за №2529 та посвідченим Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. За даним договором [PERSON] продав, а [PERSON] купив 3-х кімнатну квартиру, житловою площею 41.8 кв.м., загальною площею 75.6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У період перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] , відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 2533 та посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В., придбала 3-х кімнатну ізольовану квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа квартири 62, 1 кв. м. Відповідно до вказаного договору покупцем квартири є [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 333267113 від 23.05.2023 року щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , квартира належить на праві приватної власності [PERSON] . Як вбачається з нумерації нотаріальних бланків Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Єніна Л.В., договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , був посвідченні на бланку серії [NUMBER] , а договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом спору по даній справі, на бланку серії ВАК № 342032, тобто вони с послідовними один за одним. При цьому суд зауважує, що посилання відповідачки на отримання грошових коштів в рахунок сплати боргу за аліментами не можна вважати підставою для визнання їх такими, що належали відповідачці, враховуючи норми ст. 179 СК України. Висновки суду. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що основними засадами (принципами) цивільного законодавства, зокрема є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами (ч.3\~ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Такий правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. На противагу цьому слід зазначити, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24.01.2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, норми\~Сімейного кодексу України\~у статтях\~57, 60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Так, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України). Також, варто вказати, що згідно\~статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу). Частинами 1, 2\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно ч. 4\~ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. На вимогу ч. 5\~ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Приписами частин 1 та 2\~статті 372 Цивільного кодексу України\~передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 369/7613/17, від 09 червня 2021 року в справі № 523/15462/16-ц, від 14 квітня 2021 року в справі № 127/7830/17 наголошується: «... вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої\~статті 71 СК України\~щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності». Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11). Зі змісту п.п. 23,24\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України. Так, відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України. При цьому, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, згідно приписів законодавства, яке застосовується до правовідносин між сторонами, а також враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що оскільки сторони придбали спірне майно під час шлюбу, то вони є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання про судові витрати вирішується судом згідно вимог\~ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved