Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

У червні 2025 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Верхівцевський олійноекстрактний завод» та просив суд стягнути з відповідача на його користь: - середній заробіток за період з 29.03.2025 року по 08.05.2025 року включно у розмірі 42\~995,69 грн.; - суму компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 854,43 грн.; - судові витрати по справі у вигляді судового збору розміром 1\~211,20 грн. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначив,\~що 10\~жовтня 2022\~року [PERSON] \~був прийнятий\~на роботу\~до ТОВ\~«Солома» у\~якості менеджера\~з логістики.\~Згодом, 29.08.2023\~року ТОВ\~«Солома» змінило\~назву на\~ТОВ «Верхівцевський\~олійноекстакційний завод».\~28.03.2025\~року [PERSON] \~було звільнено\~з ТОВ\~«Верхівцевський олійноекстакційний\~завод» на\~підставі п.1\~ст.36\~КЗпП України\~(за\~угодою сторін).\~В день\~звільнення відповідач\~не здійснив\~виплату нарахованої\~позивачу заробітної\~плати.\~Згідно довідки\~ТОВ \~«Верхівцевський олійноекстакційний\~завод» №10.2\~від 29.04.2025\~року,\~відповідач підтвердив\~наявну заборгованість\~по заробітній\~платі станом\~на 29.04.2025\~року перед\~гр.\~ [PERSON] ,\~а саме:\~за лютий\~2025\~року -\~26\~771,14\~грн.;\~за березень\~2025\~року -\~37\~159,08\~грн.;\~разом заборгованість\~складає 63\~930,22\~грн.\~Згідно виписки\~по картці\~за період\~з 28.03.2025\~по 14.05.2025\~року,\~08.05.2025\~року від\~ТОВ «Верхівцевський\~олійноекстакційний завод»\~до [PERSON] \~надійшло нарахування\~у два\~платежі у\~сумі 63\~930,22\~грн.\~Таким чином,\~відповідач сплатив\~заборгованість по\~заробітній платі\~позивачу лише\~08.05.2025\~року.\~Враховуючи,\~що в\~день звільнення\~позивачу не\~була виплачена\~вся сума,\~належна йому\~від роботодавця,\~то з\~відповідача має\~бути стягнуто\~ середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні за\~період з\~29.03.2025\~року (наступний\~день після\~звільнення)\~по 08.05.2025\~року (день\~виплати заборгованості\~по заробітній\~платі)\~у розмірі\~42\~995,69\~року (29\~днів затримки\~розрахунку при\~звільненні).\~Окрім того,\~позивач вважає\~за необхідне\~стягнути з\~відповідача компенсацію\~за затримку\~розрахунку при\~звільненні. Заробітна плата\~позивача за\~лютий 2025\~року склала\~26\~771,14\~грн,\~а заробітна\~плата за\~березень 2025\~року склала\~37\~159,08\~грн.,\~загальна сума\~ 63\~930,22\~грн.\~Позивачу виплатили\~заборгованість 08\~травня 2025\~року.\~Відповідно до\~веб-сайту\~«Мінфін»,\~індекс інфляції\~споживчих цін\~(ІСЦ)\~складає:\~березень 2025\~року -\~101,5%\~,\~квітень 2025\~року -\~100,7%. Враховуючи вищенаведене, за розрахунком позивача, компенсація за затримку виплати зарплати у лютому 2025 року складе: 26 771,14 грн - 2,22% = 594,32 грн., а за березень 2025 року: 37 159,08 грн - 0,7% = 260,11 грн, що у сумі становить: 854,43 грн. Позивачем також наголошено, що він поніс судові витрати у зв`язку із зверненням до суду із зазначеним позовом, а тому просить стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого ним судового збору у розмірі 1\~211,20 грн. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 10 червня 2025 року представником позивача адвокатом Коган Р.В. через систему «Електронний суд» подано клопотання про долучення доказів, а саме скріншоту з веб-сайту «Мінфін» щодо індексу інфляції споживчих цін за лютий та березень 2025 року. 10 липня 2025 року через систему «Електронний суд» представником відповідача Скворцовим Р.О. було подано на адресу суду відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10\~000 грн. з вирахуванням всіх податків та інших обов`язкових платежів. В обґрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що сума невиплаченої заробітної плати позивачу в день звільнення становить 63 930, 22 грн. без відрахування податків та зборів, але у разі вирахування всіх податків та зборів сума несвоєчасної виплаченої заробітної плати (яка виплачена) буде практично рівною визначеній сумі середнього заробітку позивачем за час затримки її виплати при звільненні в сумі 42 995 грн 66 коп. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц), відповідач вважає, що враховуючи очевидну неспівмірність до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10\~000 грн. з вирахуванням податків та зборів. Додатково відповідач зазначає, що ТОВ «Верхівцевській олійноекстракційний завод», у зв`язку зі скрутним становищем з лютого 2025 року, було вимушено поступово призупинити діяльність, що підтверджується звітністю підприємства. Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України\~відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 червня 2025 року відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 127 ЦПК України визначено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. З матеріалів справи вбачається, що ухвала Чечелівського районного суду міста Дніпра від 09 червня 2025 року надіслана відповідачу на електронну пошту 09.06.2025; документ доставлено до електронної скриньки 09.06.2025. Також, з довідки №13237271 вбачається наявність у відповідача зареєстрованого електронного кабінету (а.с.55), проте відзив не містить заяви про визнання поважними причин попуску строку на подання відзиву, який подано до суду 10 липня 2025 року, як і заяви про продовження строку на подання відзиву. Тобто, всупереч вимогам ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив подано з пропуском строку, встановленого ухвалою суду, а відповідна заява про продовження встановленого судом процесуального строку подана не була. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява про визнання поважними причин попуску строку на подання відзиву, як і заява про продовження строку на подання відзиву в строки, визначені ч.2 ст. 127 ЦПК України не подана, у зв`язку з чим відзив підлягає залишенню без розгляду. 10\~липня 2025\~року через\~систему «Електронний\~суд» представником\~позивача \~адвокатом Коган\~Р.В.\~подано до\~суду відповідь\~на відзив\~у якому\~адвокат підтримує\~заявлені позовні\~вимоги та\~просить задовольнити\~в повному\~обсязі.\~Окрім того,\~представником позивача\~було додатково\~зазначено наступне.\~У відповідача,\~як у\~роботодавця є\~певні обов`язки,\~у тому\~числі щодо\~своєчасної виплати\~заробітної плати\~під час\~звільнення.\~Підприємство самостійно\~несе відповідальність\~за ризики,\~пов`язані\~з його\~діяльністю,\~а отже,\~повинно самостійно\~покривати збитки,\~що виникають\~внаслідок цих\~ризиків;\~ситуація,\~в якій\~опинилося ТОВ\~«Верхівцевський олійноекстракційний\~завод»,\~не повинна\~ніяким чином\~порушувати права\~та інтересі\~позивача. Щодо «неспівмірності шкоди» позивач зауважує, що розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та суми компенсації за затримку виплати зарплати проводилося згідно з діючим законодавством України, тому доводи відповідача щодо «неспівмірності шкоди» є такими, що не відповідають дійсності. Суд,\~дослідивши письмові\~докази,\~наявні у\~матеріалах справи,\~повно та\~всебічно перевіривши\~обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Основним Законом України\~статтею 43 Конституції України\~передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що відповідно до Наказу (Розпорядженню) ТОВ «Солома» № 299-К про прийняття на роботу від 10 жовтня 2022 року, [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «Солома» у комерційний відділ на посаду менеджера з логістики (а.с.14). З матеріалів справи вбачається, та не заперечується сторонами, що 29.08.2023 року ТОВ «Солома» змінило назву на ТОВ «Верхівцевський олійноекстакційний завод». Відповідно до Наказу (розпорядження) ТОВ «Верхівцевський олійноекстакційний завод» № 39К про припинення трудового договору (контракту) від 28.03.2025 року, [PERSON] було звільнено з ТОВ «Верхівцевський олійноекстакційний завод» на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Компенсація за невикористану відпустку за 11 календарних дні за період роботи з 01 січня 2024 року по 28 березня 2025 року (а.с.15). Так, згідно довідки ТОВ «Верхівцевський олійноекстакційний завод» №10.2 від 29.04.2025 року, заборгованість по заробітній платі станом на 29.04.2025 року перед гр. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), а саме у розрізі місяців становить: за лютий 2025 року - 26 771,14 грн.; за березень 2025 року - 37 159,08 грн., що разом складає 63 930,22 грн. (а.с.19). Позивач стверджує суду, що заборгованість відповідачем була сплачена лише 08.05.2025 року у повному розмірі, на підтвердження чого надав суду виписку по своїй картці за період з 28.03.2025 року по 14.05.2025 року (а.с.17-18). Згідно із\~статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України\~передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі\~ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст.22 цього Закону\~суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною 1\~статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини 1\~статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до\~ст.47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~Кодексу Законів України про працю,\~Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 28.03.2025 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша\~ст. 21 КЗпП України), а обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У частині 1 статті 116 КЗпП України, зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, як встановлено судом раніше, відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок та виплатив позивачу нараховану заробітну плату лише 08.05.2025 року, прострочивши виконання свого обов`язку на 29 робочих дні. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2025 року (як наступний день після звільнення, що є першим днем прострочення) по 08.05.2025 року (день виплати заборгованості по заробітній платі). Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до довідки Пенсійного фонду України форми «ОК-7» у якій зазначено індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] , у графі «відомості за звітний місяць 2025» у лютому місяці позивачу було нараховано 34\~767,72 грн за 28 робочих днів, а у березні 48\~258,55 грн за 28 робочих днів, де середньоденна заробітна плата становить: (34 767.72+48 258.55)/56 = 1\~482,61 грн. Дата звільнення - 28 березня 2025 року, датою повного розрахунку з позивачем є 8 травня 2025 року. Кількість робочих днів у періоді затримки (з 29.03.2025 по 08.05.2025 включно): березень 2025 (залишок): 1 робочий день (31.03), квітень 2025: 22 робочі дні, травень 2025: 6 робочих днів (1, 2, 5, 6, 7, 8), а загалом виходить: 29 робочих днів. Отже, для розрахунку компенсації необхідно скористатись формулою: 1\~482,61 грн. (середньоденна заробітна плата) х 29 днів (строк затримки виплати) = 42 995,69 грн. Також суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст.117 КЗпП України\~(подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. У постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц Великої Палати Верховного Суду, зазначено, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. При цьому, Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі N 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі N 335/4416/18-ц. Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який до того ж перепав на час введення в Україні воєнного стану, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України, до 12 000 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 854,43 грн., суд зазначає наступне. Статтею 1\~Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). У\~статті 2\~Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення). Так, згідно довідки ТОВ «Верхівцевський олійноекстакційний завод» №10.2 від 29.04.2025 року, заборгованість по заробітній платі станом на 29.04.2025 року перед гр. [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), а саме у розрізі місяців становить: за лютий 2025 року - 26 771,14 грн.; за березень 2025 року - 37 159,08 грн., що разом складає 63 930,22 грн. (а.с.19). Позивач стверджує суду, що заборгованість відповідачем була сплачена лише 08.05.2025 року у повному розмірі, на підтвердження чого надав суду виписку по своїй картці за період з 28.03.2025 року по 14.05.2025 року. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача як роботодавця на свою користь як працівника компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до\~ст. 4\~Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»). Відповідно до п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Заборгованість утворилась 29.04.2025 року по 08.05.2025 року. Позивач просив стягнути компенсацію у розмірі 854,43 грн., що підтверджується відповідним розрахунком позивача проведеним на підставі відомостей з офіційного веб-сайту Мінфін щодо індексу інфляції споживчих цін за лютий та березень 2025 року, з яким суд погоджується, та перевіривши розрахунок, приходить до висновку, що стягненню підлягає компенсація втрати частини заробітку в розмірі 854,43 грн. У зв`язку з викладеним\~суд приходить до переконливого висновку, що\~з відповідача на користь позивача\~слід стягнути суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 854,43 грн., а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Також, суд враховує, що згідно з частиною шостою\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом враховано, що при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1\~211,20 грн. Враховуючи пропорційність задоволених вимог у цій частині, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 338,04 грн. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по компенсації за затримку заробітної плати при звільненні у розмірі 1\~211,20 грн.

Outcome: partial