Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

25 лютого 2025 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області на розгляд за підсудністю на підставі ухвали Саратського районного суду Одеської області від 07 січня 2025 року була передана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 800 000 гривень. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 вересня 2013 року вона надала в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 400 000 грн. Згідно наданої розписки, відповідач зобов`язався повернути вищезазначені грошові кошти до 01.09.2023 року разом з відсотками в сумі 400 000 грн., однак у зазначений в розписці строк [PERSON] грошові кошти не повернув, посилаючись на їх відсутність. У зв`язку з викладеним, позивач просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості в розмірі 800 000 грн. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином шляхом розміщення інформації про дату, час та місце судового засідання на сторінці Слов`янського міськрайонного суду Донецької області офіційного веб - порталу «Судова влада України» в мережі Інтернет, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву позивачки, яка не заперечувала проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, приходить до таких висновків. З оригіналу розписки від 01.09.2013 року, складеної власноручно [PERSON] вбачається, що між ним, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач отримав у позику від позивачки грошові кошти в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, які зобов`язався повернути до 01.09.2023 року разом з відсотками в сумі 400 000 (чотириста тисяч) гривень, всього 800 000 (вісімсот тисяч) гривень. До теперішнього часу грошові кошти відповідачем не повернуто, що підтверджується наявністю оригіналу розписки у позивачки. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З частини 2 ст. 615 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтями 1046, 1047 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частинами 1, 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. З огляду на вищезазначені норми цивільного законодавства за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, в якій зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір позики 01.09.2013 року року в письмовій формі, що відповідає положенню ст. 1047 ЦК України. Строк виконання зобов`язання за договором згідно ст. 530 ЦК України до 01.09.2023 року. Разом з тим, відповідач до теперішнього часу зобов`язання з повернення грошових коштів не виконав. У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування статті 545 ЦК України, а саме: зазначено, що у частині 2 ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Оригінал розписки перебуває у позивача, що підтверджує невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. Отже, судом встановлено, що надана позивачкою розписка підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів та взяття на себе зобов`язання з їх повернення у строк до 01.09.2023, яке не виконане до теперішнього часу. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] належним чином не виконав зобов`язання, передбачені укладеним в установленому законом порядку договору позики. Такі дії відповідача є неправомірними, тому порушене право позивача підлягає судовому захисту, а позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошових коштів - задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 3028 грн. Ціна позову становить 800 000 грн., тому розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становить 8000,00 грн. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Оскільки при зверненні до суду з позовом позивач була звільнена від сплати судового збору, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 8 000 грн. З огляду на викладене,

Outcome: approved