Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

Представник позивача, адвокат Пархомчук Сергій Валерійович, звернувся до суду з вказаним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», обґрунтовуючи тим, що 24.03.2021 між ТОВ ЗАЙМЕР та [PERSON] укладено кредитний договір № 184969 про надання фінансового кредиту, який підписаний шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання договору. Відповідно до кредитного договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 2000,00 гривень, дата надання кредиту: 24.03.2021, строк кредиту: 23 днів, валюта кредиту: UAH, стандартна процентна ставка 2 % в день або 730 % річних. Згідно п. 2.4. кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. На виконання вимог п. 2.4. кредитного договору відповідачем були зазначені реквізити платіжної банківської карти [NUMBER] для перерахування кредитних коштів. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 13.01.2025 загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 10160,00 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 2000,00 грн та простроченої заборгованості за процентами в розмірі становить 8160,00 грн. 28.10.2021 між ТОВ «ТОВ ЗАЙМЕР та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021 відповідно до умов якого ТОВ «ТОВ ЗАЙМЕР відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 року до договору факторингу №01-28/10/2021, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] , ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до відповідача у розмірі 10160,00 грн. Згідно умов кредитного договору позичальник зобов`язувався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки та на умовах, передбачених договором. Однак, всупереч умовам кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, тому, позивач просить у судовому порядку стягнути з [PERSON] користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за Кредитним договором № 184969 від 24.03.2021 в розмірі 10160,00 грн. та судовий збір у сумі 2422,40 грн. Також через підсистему «Електронний суд» надійшла заява про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у якій представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10500 грн. 14.05.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача, адвокат Пархомчук Сергій Валерійович подав до суду письмову заяву, в якій просив позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачем подано відзив на позовну заяву. Мотивований тим, що 24.03.2021 між ТОВ «Займер» та відповідачем укладено кредитний договір №184969 на суму 2000 грн строком на 23 дні з процентною ставкою 2% на день (730% річних). Позивач стверджує, що відповідач не виконала зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість 10160 грн, з яких 2000 грн тіло кредиту, 8160 грн проценти. Водночас відповідач заперечує факт укладення договору нею особисто, зазначаючи, що кредит міг бути оформлений її чоловіком без її згоди та відома шляхом використання її мобільного телефону. Доказів того, що саме відповідач застосувала одноразовий ідентифікатор (електронний підпис), у матеріалах справи немає. Відсутні докази реєстрації відповідача у системі позивача та фактичного отримання нею грошових коштів. Відповідно до ст. 205, 207, 1054, 1055 ЦК України правочин має бути підписаний стороною, а кредитний договір укладається у письмовій (у тому числі електронній) формі за умови належного підтвердження волевиявлення сторін. Законом «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір вважається укладеним з моменту отримання акцепту, підписаного особистим електронним підписом або одноразовим ідентифікатором. Позивач не довів належними доказами застосування відповідачем такого ідентифікатора. Крім того, умови договору передбачали строк користування кредитом до 15.04.2021. Позивач заявив до стягнення проценти за період понад строк дії договору, що суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 та нормам ст. 1050, 1048 ЦК України. Після закінчення строку кредитування проценти могли нараховуватись лише як відповідальність за прострочення відповідно до ст. 625 ЦК України, але позивач таких вимог не заявив. Договір також передбачав стягнення додаткової комісії (15%, 300 грн), що порушує ч. 5 ст. 11 та ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є несправедливою умовою договору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 цього Закону нечіткі та двозначні положення тлумачаться на користь споживача. Зазначає, що під час воєнного стану та 30 днів після його закінчення боржник звільняється від відповідальності за прострочення кредиту, кредиторам забороняється збільшувати процентну ставку. Оскільки позивач не довів належними доказами: факту укладення договору саме відповідачем; факту отримання нею коштів; правомірності нарахування процентів понад строк кредитування; законності стягнення комісії, відповідач вважає вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у межах фактично підтвердженої суми боргу 2920 грн (2000 грн тіло кредиту + 920 грн проценти за строк дії договору, без урахування комісії). Також зазначає, що відповідно до ч. 15 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, коли така допомога надається за рахунок держави. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона фактично сплатила або повинна сплатити, встановлюється судом на підставі наданих доказів (договорів, рахунків, платіжних документів) і підлягає розподілу за результатами розгляду справи. Відповідач зазначає, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити з: критерію реальності витрат (фактичність та необхідність); критерію розумності та співмірності (відповідність складності справи, витраченому часу, обсягу виконаних робіт, ціні позову та значенню справи для сторони), як цього вимагає ч. 4 ст. 137 ЦПК України та практика Верховного Суду (постанови у справах №922/445/19 від 03.10.2019, №727/463/19 від 28.05.2021, №317/1209/19 від 02.12.2020, №15/8/203/20 від 02.06.2022). Зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «East/West Alliance Limited проти України» та «Лавентс проти Латвії» також визначив, що до відшкодування підлягають лише ті витрати, які були фактичними, неминучими та мають розумний розмір. З наданих позивачем документів убачається, що витрати на правничу допомогу заявлені у сумі 10500 грн, з яких: 2000 грн консультація та зустріч щодо перспектив спору; 5000 грн підготовка та подання позовної заяви, збір доказів; 3000 грн інші процесуальні документи та моніторинг реєстру судових рішень; 500 грн канцелярські та поштові витрати. Водночас відповідач зазначає, що адвокат Пархомчук С.В. є представником позивача у багатьох аналогічних справах щодо стягнення кредитної заборгованості, отже, значна частина зазначених послуг (консультація, аналіз практики, моніторинг реєстру) є стандартними та не вимагала додаткових суттєвих зусиль чи часу в межах цієї справи. Також просить врахувати її фінансовий та соціальний стан, а саме те, що вона є вдовою загиблого військовослужбовця, самостійно виховує малолітню дитину, що обґрунтовує застосування принципів співмірності, розумності та справедливості (ст. 3, 8 ЦПК України). За таких обставин вважає, що заявлені витрати у розмірі 10500 грн є завищеними відносно фактично виконаних робіт адвокатом та не відповідають принципам необхідності та розумності. На переконання відповідача, справедливим є визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 грн, що відповідає вартості підготовки та подання позовної заяви в межах цієї справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~ \~24 березня 2021 року між ТОВ ЗАЙМЕР та [PERSON] укладено договір №184969 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідачки, тобто укладено договір шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». За умовами договору товариство надає позичальникові фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту - 2000 грн, строк кредиту - 23 днів, тобто до 15 квітня 2021 року. Але в будь-якому випадку договір діє до повного його виконання сторонами (п.п.1.1, 1.2 договору). Як слідує з п.п. 1.3-1.5 договору, за користування кредитом позичальник сплачує товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом. За використання системи для дистанційного отримання фінансового кредиту клієнт зобов`язаний сплатити товариству комісію в розмірі 15% від суми фінансового кредиту. Згідно з п.п.2.1, 2.3 договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. Обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту клієнту (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. У випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки. Факт отримання коштів позичальником підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «ПРОФІТГІД», відповідно до якої 24.03.2021 на картковий рахунок № [NUMBER] перераховано кредитні кошти в сумі 2 000 грн за договором 184984. 28.10.2021 між ТОВ ЗАЙМЕР та ТОВ ФК КЕШ ТУ ГОУ було укладено договір факторингу №01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ ФК КЕШ ТУ ГОУ за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 до договору факторингу №01-28/10/2021, ТОВ ФК КЕШ ТУ ГОУ набуло права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 184984 від 24 березня 2021 року у загальному розмірі вимог 10 160 грн. Позивач надав суду розрахунок заборгованості та зазначив, що [PERSON] має заборгованість за кредитним договором №184984 від 24 березня 2021 року, що утворилася станом на 13.01.2025 у загальному розмірі 10160 грн, яка складається з: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 2 000 грн, прострочена заборгованість за відсотками - 8160 грн. 13.01.2025 ТОВ ФК КЕШ ТУ ГОУ на адресу відповідача [PERSON] була направлена вимога про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 184984 від 24.03.2021 року. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Щодо укладення кредитних договорів в електронному вигляді. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним». Судом встановлено, що договір про надання фінансового кредиту № 184984 від 24 березня 2021 року між ТОВ «ЗАЙМЕР» та [PERSON] останньою підписано одноразовим ідентифікатором AV8275, який було надіслано на номер відповідача +380983320513. Підписуючи договір, позичальник [PERSON] підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «ЗАЙМЕР». Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання договору. Так, укладений між ТОВ «ЗАЙМЕР» та [PERSON] договір містить усю необхідну для ідентифікації позичальника інформацію (паспортні дані, РНОКПП, електронну адресу, номер особистого електронного платіжного засобу, адресу проживання) та підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором «AV8275», відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію». Отже, відповідний договір між ТОВ «ЗАЙМЕР» та [PERSON] є укладеним. Відповідно до Закону кредитні договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача. Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договорів, так і належності відповідачу зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього смс-кодів, тобто не спростовано відповідачем, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19. З приводу виконання кредитором обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів та виникнення обов`язку щодо погашення заборгованості з боку позичальника, суд зазначає таке. За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, згідно з вимогами статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23) міститься висновок, «що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором». Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). Як вбачається з умов договору про надання фінансового кредиту № 184984 від 24 березня 2021 року, зокрема пункту 1.4, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Як вбачається із розділу 7 договору, відповідачкою зазначено наступний номер електронного платіжного засобу (банківської картки)\~ [NUMBER] . Факт перерахування грошових коштів [PERSON] підтверджено листом ТОВ «Профітгід» від 24.03.2021 про переказ на картку [NUMBER] грошових коштів в розмірі 2 000 грн, транзакція № 31657-43624-44333. Суд вважає зазначені докази належними та такими, що підтверджують факт перерахування позичальнику на вказаний ним рахунок кредитних коштів. Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідачка, будучи обізнаною про підписання кредитного договору, графіка погашення кредиту та сплати відсотків, не вчиняла дії щодо захисту, на її думку, порушених прав на отримання кредитних коштів за вказаним договором. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24). Відповідачкою не спростовано, що банківська картка з відповідним номером, на яку переказано грошові кошти в розмірі 2 000 грн, та яка вказана нею в договорі, їй не належить. Крім цього, суд вважає, що маючи доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, боржник мав можливість в якості доказу надати суду довідку з банку про неналежність їй вищезгаданої картки, або виписку зі свого рахунку на підтвердження надходження чи не надходження коштів від кредитора на виконання умов укладеного договору, його розміру, а також на підтвердження виконання своїх зобов`язань за даним договором та внесення коштів на погашення заборгованості. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем отримано кредитні кошти за договором про надання фінансового кредиту № 184969 від 24 березня 2021 року у сумі 2 000 грн, однак належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув кредитні кошти у передбачений договором строк. Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, загальна вартість заборгованості становить 10160 грн, яка складається з: прострочена заборгованість за тілом кредиту - 2 000 грн, прострочена заборгованість за відсотками - 8160 грн. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення відповідачем отриманих коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування. Як встановлено з матеріалів справи, строк кредитування за договором про надання фінансового кредиту № 184984 від 24 березня 2021 року був погоджений сторонами та становив 23 днів, тобто 15.04.2021. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять. Отже, розмір відсотків відповідно до умов договору про споживчий кредит становить 920 грн за період з 24.03.2021 по 15.04.2021, виходячи з розрахунку: 2000 грн (тіло кредиту) х 2% (відсоткова ставка) х 23 днів (строк кредиту). Відтак, наданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатися належним доказом на підтвердження наявності заборгованості по відсоткам за договором про надання фінансового кредиту № 184984 від 24 березня 2021 року в сумі 8160 грн. Нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що кредит надається строком на 23 дні з 24 березня 2021 року (строк кредитування). Отже, позивач ТОВ «ФК«КЕШ ТУ ГОУ» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2000 грн та суми заборгованості за відсотками у розмірі 920 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом частин першої, п. 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України). Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). Зазначена правова позиціє є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України. При подачі позовної заяви ТзОВ ««ФК «КЕШ ТУ ГОУ» просило стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10 500 грн. На підтвердження понесення таких витрат представник позивача надав договір про надання правової допомоги від 29 грудня 2023 року, акт про отримання правової допомоги від 20.05.2025, який містить детальний опис робіт та їх вартість, платіжну інструкцію від 20.05.2025 в розмірі 10 500 грн. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов подала заперечення щодо розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу. При подачі позовної заяви ТзОВ ««ФК «КЕШ ТУ ГОУ»\~сплатило судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Враховуючи, що позивачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат, понесених ним на правову допомогу у в розмірі 10 500 грн, та надано докази сплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 2 422, 40 грн, понесені витрати позивача слід стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме 3017,71 грн витрат, понесених ним на правову допомогу, та 696,20 грн - витрат зі сплати судового збору, що разом становить 3 713,91 грн.

Outcome: partial