Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

18 квітня 2025 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом до [PERSON] , в якому просить суд: 1) Визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя; 2) Визнати право власності на 1\\2 частку квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що 16 листопада 2007 року між сторонами було укладено шлюб. Під час шлюбу сторони 31 липня 2020 року, шляхом укладення договору купівлі-продажу, придбали квартиру [ADDRESS] . Квартиру було оформлено на відповідача. 23 травня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/1908/24. Відповідач користується усією квартирою та не має бажання поділити останню добровільно. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями, вказана справа 08 квітня 2025 року розподілена судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 23 квітня 2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 20 травня 2025 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засіданні на 07 липня 2025 року. Через неявку відповідача в судове засідання, призначене на 07 липня 2025 року, останнє судом відкладено на 04 серпня 2025 року. 04 серпня 2025 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] адвоката Кузьменка Є.А., в якій останній просить розглядати справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 07 липня 2025 року та 04 серпня 2025 року не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася судом своєчасно та належним чином. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 19 травня 2025 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , з 15.07.2021 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 16 листопада 2007 року між сторонами було укладено шлюб (а.с.13). Під час шлюбу [PERSON] , [INFO] , шляхом укладення договору купівлі-продажу, діючи за згодою свого чоловіка [PERSON] , придбала квартиру [ADDRESS] (а.с.10-12). Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою (а.с.15-16). При вирішенні справи суд виходить з наступного: Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11\~ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі\~ № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. У правовому висновку Верховного Суду, складеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зазначено наступне: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з\~ своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Таким чином, при вирішенні справи, суд керується правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного Суду у складі Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 та з урахуванням обставин справи зазначає, що відповідач [PERSON] , при придбанні спірної квартири, надала до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федоряки О.С. заяву від позивача [PERSON] на придбання у власність даної квартири, якою сторони фактично підтвердили придбання квартири у спільну сумісну власність за спільні кошти. Тому, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання квартири за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та щодо поділу поділу вказаної квартири, підлягає до задоволення. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності, тому підлягає поділу в межах розгляду даної справи. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги доцільність задоволення в повному обсязі позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору за подання позову до суду в розмірі 15 140,00 грн.

Outcome: approved