Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розподіл майна подружжя, визнання права власності. В обґрунтування позову посилається на те, що з 25 лютого 2017 року до 10 серпня 2022 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 17 березня 2021 року сторони набули у власність квартиру [ADDRESS] . Позивач зауважує, що частина коштів у розмірі 345\~200,00 грн на покупку квартири була її особистими коштами, отриманими від продажу 23 жовтня 2020 року квартири [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] отримала за період з січня до грудня 2020 року дохід у розмірі 258 784,23 грн, а з січня до березня 2021 року - 60 257,61 грн. Також позивач наголошує на тому, що за час перебування у шлюбі за особисті грошові кошти придбала 02 червня 2017 року мультиварку Red Mond RBC M22 вартістю 1 430,86 грн, 26 серпня 2019 року холодильник Bosch KGN 39 VL 306 вартістю 16\~929,00 грн, 25 вересня 2018 року мобільний телефон Huawei P20 Pro вартістю 21\~249,00 грн,10 вересня 2021 року водонагрівач Electrolux EWH 50 Gladius 2.0 та пральну машину Samsung WW70T4020EE1UA загальною вартістю 16\~298,00 грн, 06 січня 2021 року телевізор Xiaomi MI TV OHD 4S 50 Intel вартістю 11\~499,00 грн. Домовленості щодо розподілу майна подружжя сторони не досягли у позасудовому порядку, однак позивач вважає, що з огляду на обсяг її особистих коштів її частка у спільному сумісному майні подружжя є більшою та складає 3/4 частини спірного об`єкта нерухомого майна. В зв`язку з вищенаведеним, а також з урахуванням заяви про зміну предмета позову [PERSON] просить суд: 1.визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] ; 2.визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] ; 3.визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення № 436 за адресою: [ADDRESS] ; 4.визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення № 436 за адресою: [ADDRESS] ; 5.визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на мультиварку Red Mond RBC M22 з припиненням поширення режиму спільного сумісного майна на неї; 6.визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на холодильник Bosch KGN 39 VL 306 з припиненням поширення режиму спільного сумісного майна на нього; 7.визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на мобільний телефон Huawei P20 Pro з припиненням поширення режиму спільного сумісного майна на нього; 8.визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на пральну машину Samsung WW70T4020EE1UA з припиненням поширення режиму спільного сумісного майна на неї; 9.визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на водонагрівач Electrolux EWH 50 Gladius 2.0 з припиненням поширення режиму спільного сумісного майна на нього; 10.визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на телевізор Xiaomi MI TV OHD 4S 50 Intel з припиненням поширення режиму спільного сумісного майна на нього; 11.вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 29 вересня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання. У листопаді 2022 року суд отримав відзив [PERSON] на позовну заяву, в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що проти позову заперечує, просить відмовити у його задоволенні. [PERSON] зауважує, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладено між ним та забудовником. Договором встановлено кінцеву дату оплати вартості майнових прав 29 квітня 2021 року. Відповідач зауважує, що майнові права були оплачені у встановлений договором строк, що спростовує доводи позивача про використання власних отриманих від продажу іншої квартири коштів для оплати майнових прав на спірну квартиру. Водночас відповідач наполягає на тому, що кошти для оплати вартості майнових прав позичив у свого батька [PERSON] . За таких обставин відповідач вважає, що частка у праві власності на спірну квартиру належала його батьку [PERSON] у розмірі 54%, а відповідачу та позивачу - 46%, яка підлягає поділу відповідно до позову. Щодо визнання особистої приватної власності за позивачем на побутові предмети відповідач не заперечує, водночас зауважує про компенсацію на його користь половини вартості всіх перелічених позивачем предметів. У листопаді 2022 року [PERSON] подав до [PERSON] зустрічний позов, в якому просить суд: 1.в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; 2.виділити в особисту приватну власність [PERSON] мультиварку Red Mond RBC M22, холодильник Bosch KGN 39 VL 306, мобільний телефон Huawei P20 Pro, водонагрівач Electrolux EWH 50 Gladius 2.0, пральну машину Samsung WW70T4020EE1UA, телевізор Xiaomi MI TV OHD 4S 50 Intel; 3.стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 115\~157,44 грн різниці у частках присудженого майна. [PERSON] зазначає, що [PERSON] отримала особисті кошти від продажу квартири після встановленого договором купівлі-продажу строку для виплати вартості майнових прав на спірну квартиру. Водночас він запозичив кошти для оплати майнових прав на суму 10 000 дол. США у свого батька [PERSON] . За таких обставин [PERSON] вважає, що поділу підлягають між подружжям лише 46% частини спірної квартири з огляду на те, що частка [PERSON] склала 54% з огляду на надану в борг суму коштів. Оскільки зобов`язання з повернення боргу виконуватиметься особисто [PERSON] , то і частка у праві власності на квартиру, еквівалентна позиченим коштам, належить йому. З огляду на те, що спірна квартира є неподільною, то [PERSON] вважає за можливе набути у власність її повністю з компенсацією [PERSON] 148 860,37 грн її частки у праві власності. Не заперечує [PERSON] проти визнання особистою приватною власність [PERSON] побутової техніки з компенсацією на його користь половини їх вартості у розмірі 33 702,93 грн. Ухвалою від 16 лютого 2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, визнання майна особистою власністю. У відповіді на відзив від 05 липня 2023 року [PERSON] зазначає, що [PERSON] витрачала свої доходи на власні потреби, а соціально-побутовим облаштуванням сім`ї не цікавилася. Вважає необґрунтованими доводи [PERSON] про штучність позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики, отриманого для часткової оплати майнових прав на спірну квартиру. У відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] зазначає, що їй не було відомо про позичені [PERSON] кошти та їх роль у придбанні спірної квартири, а отже така обставина свідчить про створення позивачем за зустрічним позовом штучних перешкод у користуванні спірною нерухомістю. [PERSON] зауважує, що колишній чоловік не мав змоги виконувати зобов`язання за кредитним договором, оскільки не був працевлаштований та не отримував дохід, а частину коштів на суму 42\~700,00 грн вніс за рахунок особистих коштів [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2023 року підготовче судове засідання закрито, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову, наполягав на задоволенні зустрічних позовних вимог. В судові дебати позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином. Відповідач та його представник в судові дебати не з`явилися, про дату час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник відповідача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та письмову промову у судових дебатах. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи учасників справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що 26 серпня 2019 року [PERSON] купила холодильник Bosch KGN 39 VL 306, за що сплатила кредитні кошти на суму 16\~929,00 грн. Кредитна заборгованість на 05 липня 2022 року погашена [PERSON] . 08 жовтня 2019 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти на суму 10\~000,00 дол. США для придбання майнових прав у ТОВ Софія Буд Груп в строк до 31 грудня 2021 року. 09 жовтня 2019 року [PERSON] та ТОВ Софія Буд Груп уклали договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] . Загальна вартість майнових прав встановлена у розмірі 18 495,21 дол. США. Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2020 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Ціна продажу становила 326\~616,00 грн. 17 березня 2021 року [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27 серпня 2022 року № 308342399. 10 серпня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у справі № 679/859/22 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 10\~000,00 дол. США Відповідно до звіту про оцінку майна № 20220829/1-М вартість квартири [ADDRESS] становить 647\~219,00 грн. Згідно з висновком експерта від 27 жовтня 2022 року за результатами проведення судового будівельно-технічного дослідження встановлено відсутність технічної можливості розділити об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Спірні правовідносини виникли з приводу розподілу майна подружжя. Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею\~60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суд наголошує на тому, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). У статті 68 СК України закріплено,\~що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.\~Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд керується тим, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Так на підставі доказів в матеріалах справи суд встановив, що спірну квартиру та побутову техніку сторони придбали в період перебування у шлюбі. Так, відповідач стверджує, що йому належить більша частка у праві спільної сумісної власності на квартиру з огляду на те, що він для оплати частини вартості майнових прав на квартиру позичив суму грошових коштів, яка перевищує половину вартості квартири. Водночас, позивач наголошує на тому, що спірні предмети побуту придбані за рахунок коштів, отриманих нею у борг за кредитними договорами. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам собою факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18). Аналіз доказів у матеріалах справи дає підстави для висновку, що грошові кошти відповідач отримував у борг на придбання квартири, а отже в інтересах сім`ї і такий висновок узгоджується з чисельними правовими висновками Верховного Суду, наприклад, з висновком, викладеним у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 712/11174/19. Водночас, [PERSON] не довів, що квартира, на яку просить визнати право власності в цілому за ним, придбана за його особисті кошти. Суд зауважує, що [PERSON] також не довела у визначений законом спосіб, що грошові кошти, отримані нею від продажу особистої квартири в м. Лубни, були витрачені для погашення більшої частини вартості спірної квартири. Докази у справі не дають підстав для беззаперечного висновку, що зазначені кошти не були витрачені в інтересах сім`ї. Також у суду відсутні підстави стверджувати про те, що більшу частину коштів на придбання квартири надано за рахунок особистих коштів відповідача, а отже [PERSON] не довів наявність підстав для збільшення його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. З огляду на зазначене, спірна квартира підлягає поділу у загальному порядку між членами подружжя у рівних частках. Щодо предметів побутової техніки суд керується такими міркуваннями. За змістом частин першої та сьомої\~статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої\~статті 319 ЦК України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу.\~Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20. Докази в справі дають підстави для висновку, що зазначене майно придбане в період перебування сторін у шлюбі, а отже є спільним сумісним майном подружжя. Однак, зазначене майно є неподільним. Позивач [PERSON] заявила вимогу про визнання права власності на мультиварку Red Mond RBC M22, холодильник Bosch KGN 39 VL 306, мобільний телефон Huawei P20 Pro, водонагрівач Electrolux EWH 50 Gladius 2.0, пральну машину Samsung WW70T4020EE1UA, телевізор Xiaomi MI TV OHD 4S 50 Intel. [PERSON] у зустрічному позові, заявляючи позовні вимоги, фактично визнав можливість визнання зазначених предметів побутової техніки власністю [PERSON] . За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання права власності на вказані предмети побутової техніки за [PERSON] . Водночас, у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази для визначення точної суми загальної вартості предметів побутової техніки, із заявленого сторонами переліку. Належним чином підтверджено лише вартість холодильника Bosch KGN 39 VL 306 у розмірі 16\~298,00 грн. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість стягнення компенсації половини вартості вказаного холодильника на користь [PERSON] . Відповідно до вимог\~статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 5\~528,20 грн, відповідачем за зустрічний позов сплачено судовий збір у розмірі 5\~320,62 грн. Оскільки позовні вимоги за первісним позовом задоволені на 75%, а за зустрічним позовом на 50%, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1485,84 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість первісних та зустрічних позовних вимог.

Outcome: partial