Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] у якому просила стягнути солідарно з останніх на користь позивача суму у розмірі 322 716 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона у період 2017-2018 років надавала кошти у позику [PERSON] та [PERSON] , про що [PERSON] власноручно написано розписку про отримання грошових коштів у сумі 15 000 грн., записано відео матеріал, згідно із яким [PERSON] та [PERSON] підтверджують, що отримали позику від неї в загальній сумі 133 000 грн, та 143 079 грн., що підтверджується перепискою у месенджері та роздрукованими чеками АТ КБ «Приватбанку» про пересилання коштів. Вказує, що відповідачі спочатку частково повертали взяті у борг грошові кошти, однак надалі перестали виконувати свої зобов`язання. Зазначає, що загалом протягом вказаного вище періоду відповідачі отримали від неї у борг грошові кошти на загальну суму 291 079 грн. Посилається, що 20.08.2020 нею на адресу відповідачів було направлено лист-претензію з вимогами про повернення позичених коштів, який було проігноровано. З огляду на це, крім основного боргу відповідачі зобов`язані сплатити суму інфляційних втрат у розмірі 17 894 грн., а також три проценти річних від простроченої суми за користування грошовими коштами, що становить 13 743 грн. Таким чином, загальна сума боргу складає 322 716 грн., з яких: основний борг у сумі 291 079 грн., інфляційні втрати у сумі 17 894 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 13 743 грн. Також позивач вказує, що відповідачі є подружжям, а тому їх відповідальність у такому випадку носить солідарний характер. Тому позивач просила суд позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.11.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам також копію позовної заяви з додатками. 09.03.2021 відповідачем-1 було подано до суду відзив на позовну заяву у якому остання проти позовних вимог заперечувала. Свої заперечення мотивувала тим, що вона отримала у позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 15 000 грн., про що було складено розписку від 29.01.2018. Окрім цього, протягом 2017 та 2018 років вона з відповідачем-2 отримали у позику від позивача грошові кошти у сумі 133 000 грн., що підтверджується відеозаписом наданим позивачем. Вказує, що на цьому відеозаписі вона та відповідач-2, зазначають, що отримали у позику під відсотки 85 000 грн., 8 000 грн. та 40 000 грн, а також зобов`язуються виплачувати позику з відсотками щотижня. Вказані грошові кошти були перераховані позивачем на її картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк» дрібними платежами протягом 2017 та 2018 років, що підтверджується квитанціями наданими позивачем. Також протягом 2018 року вони з відповідачем-2 отримали у позику від позивача грошові кошти у сумі 10 079 грн., які були перераховані позивачем на її особистий картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується квитанціями наданими позивачем. Тобто, загальна сума позики яку вони отримали від позивача становить 158 079 грн. Зазначає, що твердження позивача про отримання ними у позику грошових коштів на загальну суму 291 079 грн. не відповідає дійсності, оскільки на відеозаписі вона та відповідач-2 підтверджуємо факт отримання 133 000 грн., які були перераховані позивачем на її картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк», а тому позивач фактично дублює суму грошових коштів отриманих у позику. Посилається, що з метою погашення суми позики та відсотків за користування позикою, належного виконання зобов`язань перед позивачем, нею, починаючи з грудня 2017 року по січень 2020 року здійснювались грошові платежі на особистий картковий рахунок Позивача у АТ КБ «Приватбанк» на загальну суму 307 338,99 грн. З огляду на що, вважає свої зобов`язання перед позивачем виконаними, а тому у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі. 24.03.2021 позивачем було подано до суду відповідь на відзив, у якій вона зазначила, що твердження відповідачів про дублювання позичених коштів не відповідають дійсності, оскільки відеозапис, на якому останні підтверджують отримання коштів, підтверджує передачу коштів наручно, а не шляхом отримування через банки. Окрім цього, відповідачі прохали її перевести кошти на рахунки інших осіб, чим вводили її в оману. Разом з цим, відповідачі отримували чималі суми коштів, та писали їй розписки, які вона повертала у зв`язку з повернення таких коштів. Зазначає, що у доданих квитанція до відзиву не вказано призначення платежу. 30.03.2021 відповідачем-2 було подано до суду заперечення на відповідь позивача, у якій він зазначив, що на відеозаписі відповідач-1 та він не зазначають, що гроші отримали готівкою, оскільки такі кошти були перераховані позивачем на картковий рахунок відповідача-1 у АТ КБ «Приватбанк». Також протягом 2018 року вони з відповідачем-1 отримали у позику від позивача грошові кошти у сумі 10 079 грн., які були перераховані позивачем на особистий картковий рахунок відповідача-1 у АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується квитанціями наданими позивачем. Загальна сума позики, яку вони з відповідачем-1 отримали від позивача становить 158 079 грн. 30.03.2021 відповідачем-1 було подано до суду заперечення на відповідь позивача, які за змістом аналогічні попередньо поданим запереченням відповідача-1. 16.04.2021 позивачем було подано до суду відповідь на заперечення [PERSON] , у яких остання зазначила, що у своїх запереченнях [PERSON] не заперечує факту отримання ним та [PERSON] від неї грошових коштів у позику загальною сумою 148 000 грн., однак повністю ігнорує той факт, що окрім вже раніше згаданих грошей, вони позичили в неї 143 000 грн., що підтверджується раніше доданими до матеріалів справи доказами. Вказує, що твердження відповідачів про те, що вона навмисне дублює суму грошових зобов`язань 148 000 грн. не відповідає дійсності та не знаходить своє підтвердження у жодному із доказів наданих відповідачами. Зазначає, що дублікати чеків приєднаних в якості доказів [PERSON] не мають жодного доказового значення по справі, оскільки в період часу, коли між ними укладені вищевказані так звані договори позики, вона тісно співпрацювала з відповідачами (були компаньонами), оскільки як у неї, так і у відповідачів є декільки торгівельних магазинів зі схожою продукцією, тому час від часу вони в неї позичали невеликі суми коштів (як вбачається із дублікатів чеків) для особистих потреб та потреб їхньої господарської діяльності, після чого відразу їх повертали. Стверджує, що в усіх дублікатах чеків, наданих [PERSON] , відсутня інформація про призначення платежу - повернення боргу за договором позики, що прямо вказує на те, що надані дублікати чеків згідно не можуть бути використані в якості доказів та містять інформацію, яка жодним чином не стосується обставин цієї справи. Вказує, що у випадку дійсного повернення їй грошових коштів, у неї не залишилось би відеозаписів, приєднаних до матеріалів справи, та розписок про отримання відповідачами коштів, оскільки у таких випадках вона усвідомлюючи всю серйозність та відповідальність справи, а також її права та обов`язки закріпленні чинним законодавством України, завжди повертала розписки або виготовляє аналогічний відеозапис про те, що гроші повернуті позичальниками. 26.01.2022 позивачем було подано до суду заяву про долучення доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 29.01.2018 відповідно до розписки [PERSON] , [INFO] , отримала від [PERSON] позику у розмірі 15 000 грн. під проценти з банківської кредитної карти. Розмір процентів та строк на який надається позика у розписці визначений не був (а.с. 9). Окрім цього, протягом 2017-2018 років [PERSON] перерахувала [PERSON] на її картковий рахунок через АТ КБ «Приватбанк» кошти у загальній сумі 143 079,48 грн., що підтверджується копіями дублікатів квитанцій (а.с. 12-18). Також позивачем до позовної заяви додано оптичний диск та 26.01.2022 флеш-накопичувач, на якому є відеозапис двох осіб, де вони зазначили таку інформацію: «Я [PERSON] , це [PERSON] , отримали в борг у [PERSON] 85 000 грн. Добирали ще 8 000 грн., під відсотки. Зобов`язані ще виплачувати відсотки у такому розмірі: перший тиждень - 40 %, другий тиждень - 30 %. Проценти зобов`язані виплачувати щоп`ятниці. Зараз беремо ще суму у розмірі 40 000 грн. через ПАТ «Альфа Банк». Зобов`язані оплачувати перший тиждень по 40 %, наступний тиждень по 30 %. Щоп`ятниці. Сума процентів за 40 000 грн. перший тиждень - 1 600 грн. З наступного тижня буде іти по 30 %. Беремо кошти на зняття машини». Інформація щодо дати отримання коштів та їх повернення на відеозаписі не зафіксована. Тобто, відповідно до цього відеозапису особи, які представилися [PERSON] та [PERSON] , підтвердили отримання від [PERSON] у позику коштів на загальну суму 133 000 грн. [PERSON] у відзиві на позов, а [PERSON] у запереченнях на відповідь не заперечували факт правдивості цього відео, а також інформації, котра на ньому зафіксована, проте вказували на отримання цих коштів шляхом перерахування на картковий рахунок у АТ КБ «Приватбанк». Факт щонайменше часткового отримання коштів не у готівковому вигляді підтверджується також інформацією: із наданого позивачем відеозапису, оскільки [PERSON] зазначила про отримання коштів у сумі 40 000 грн не у готівковому вигляді, а у з рахунку у ПАТ «Альфа Банк», що спростовує твердження позивача про надання відповідачам на суму 133 000 грн у готівковому вигляді; із розписки від 29.01.2018, оскільки [PERSON] зазначила у ній про отримання позики із банківської кредитної карти. З огляду на це, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно склалися відносини щодо надання коштів у позику, відповідно до яких позивач надала у позику: (1) 29.01.2018 [PERSON] кошти у сумі 15 000 грн.; (2) протягом 2017-2018 років [PERSON] та [PERSON] кошти у розмірі 85 000 грн., 8 000 грн. та 40 000 грн. Незважаючи на те, що суми 85 000 грн. та 40 000 грн. більше ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому для таких договорів позики законом визначена обов`язкова письмова форма, суд вважає підтвердженим факт виникнення між сторонами правовідносин позики, оскільки такі обставини визнаються відповідачами. Водночас суд вважає недоведеним факт виникнення між сторонами правовідносин позики на суму 143 079 грн., оскільки надані до позовної заяви копії дублікатів квитанцій на таку суму співпадають у часі із отриманням відповідачами у позику коштів на загальну суму у розмірі 133 000 грн. та 15 000 грн., а судом встановлено раніше факт надання таких коштів у позику шляхом перерахування на картковий рахунок, а не у готівковому вигляді. Посилання позивача на листування за допомогою певних месенджерів для підтвердження існування заборгованості на суму 143 079 грн. суд відхиляє, оскільки скріншоти такого листування не можуть бути належними та допустимими доказами підтвердження визнання відповідачами боргу та й взагалі не містять жодних тверджень про існування заборгованості саме на таку суму. З огляду на це, суд погоджується із доводами відповідачів про те, що надані до позову квитанції частково стосуються та підтверджують факт отримання ними коштів у розмірі 133 000 грн., а тому окреме заявлення позовних вимог на суму 143 079,00 грн. фактично призведе до подвійної відповідальності відповідачів за одним правочином. Як уже було зазначено судом вище, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, надана розписка є документами, що підтверджує боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Як зазначав неодноразово Верховний Суд в своїх постановах, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З матеріалів справи вбачається, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог розписка підписана нею та [PERSON] . Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 року (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Із матеріалів справи установлено, що оригінал розписки від 29.01.2018 знаходиться саме у позивача та у ній відсутні відомості про повернення відповідачами позики на суму 15 000 грн., а тому суд вважає, що відповідачами не виконано своє зобов`язання із повернення позики. Як зазначав суд раніше, розписка від 29.01.2018 не містить інформації про строки повернення позики, проте 20.08.2020 позивач звернулася до відповідача із вимогою про повернення коштів, зокрема і за цією розпискою, яка була проігнорована. Разом із цим, відповідач-1 у відзиві на позовну заяву не зазначає коли саме нею було виконано зобов`язання та повернуто ці кошти відповідачу, а також не пояснює чому при виконаному зобов`язанні оригінал розписки знаходиться у позивача. Відповідно до ст. 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилами ст.ст. 1049-1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Так, положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як було установлено раніше, відповідачем-1 борг за розпискою від 29.01.2018 не повернутий, а тому вимоги про стягнення такого боргу із відповідача-1 суд визнає обґрунтованими. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] основного боргу за розпискою від 29.01.2018 у розмірі 15 000 грн. Позивачем у позовній заяві також заявлено вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, стягненню з відповідача-1 також підлягають нараховані три проценти річних за період з 20.08.2020 (дати пред`явлення вимоги про повернення позики, оскільки іншої дати повернення позики сторонами не визначено) по 30.10.2020 (дата проведення розрахунку позивачем та звернення із позовом до суду) у розмірі 88,52 грн. та інфляційних втрат у сумі 225,75 грн. Водночас суд не знаходиться підстав для стягнення таких солідарно із відповідачем-2, оскільки позичальником за розпискою від 29.01.2018 є лише [PERSON] , а позивачем не доведено існування інших підстав для солідарної відповідальності відповідача-2, зокрема і перебування відповідачів у шлюбі та укладення цього правочину в інтересах сім`ї. Щодо позовних вимоги про стягнення з відповідачів 133 000 грн. суд зазначає наступне. Як було встановлено судом раніше, протягом 2017-2018 років позивачем було перераховано на карткові рахунки відповідача-1 у АТ КБ «Приватбанк» кошти, зокрема для надання у позику суми 133 000 грн. Такі квитанції не мають відомостей щодо призначення платежу саме для передачі у позику, проте відповідачі визнали цей факт. Водночас, протягом 2017-2019 років [PERSON] перерахувала на користь [PERSON] через АТ КБ «Приватбанк» кошти у загальному розмірі 307 338,99 грн. Доводи позивача про те, що у цих квитанціях відсутні відомості про призначення платежу саме на повернення позики, суд відхиляє, оскільки у квитанціях позивача також відсутні відомості про надання коштів у позику, проте суд прийняв їх на підтвердження такого факту. Суд вважає очевидним факт того, що між сторонами тривалий час існували різного виду правовідносини, у тому числі позики і навіть тієї, що не охоплюється цими позовними вимогами. Разом із цим, з огляду на такі різносторонні та насиченні (щільні) правовідносини, позивачем не надано до суду доказів на спростування доводів відповідачів про повернення таких коштів шляхом здійснення вищезгаданих платежів, зокрема підтвердивши іншу (дійсну на думку позивача) правову природу цих платежів. Очевидно, що не усі кошти у сумі 307 338,99 грн. були перераховані відповідачем-1 на погашення заборгованості у сумі 133 000 грн., що свідчить про існування між сторонами й інших правовідносин. Водночас суд звертає увагу, що у цивільному судочинстві діє принцип змагальності сторін, що закріплений у статті 12 ЦПК України. Це означає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином забезпечується принцип рівності прав та можливостей усіх учасників справи. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 ВП ВС наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах ВС від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд також зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова КЦС ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц) Тому, за наведених сторонами обставин та наданих доказів, з огляду на недосконале оформлення сторонами їх правовідносин (як-то не укладення письмових договорів позики, не посвідчення фактів отримання/повернення коштів тощо), суд дослідивши матеріали та надані докази як кожен окремо, так і їх сукупність,

Outcome: partial