Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 вересня 2012 року між позивачкою та відповідачем зареєстрований шлюб. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 11.04.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Від спільного подружнього життя з відповідачем народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу син проживає з позивачкою. Позивачка зазначила, що відповідач належної участі в утриманні дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає, має можливість це робити, оскільки зареєстрований як фізична особа-підприємець та отримує дохід від підприємницької діяльності. Позивачка самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини. Крім загальних потреб дитини, позивачка оплачує додаткові зайняття дитини, спрямовані на її саморозвиток, в тому числі зайняття футболом, вивчення англійської мови. Крім того, між сторонами була досягнута домовленість про те, що з метою матеріального забезпечення дитини, відповідач зобов`язується за договором дарування передати сину частки у квартирі та групи нежитлових приміщень, про що свідчить розпорядження Франківської районної адміністрації м.Львова від 27.07.2023 року № 519 та від 18.07.2023 року №436. Однак, відповідач навмисно ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань. Враховуючи, що з відповідачем не досягнуто домовленості щодо добровільного утримання спільної дитини, просить задоволити позов. Ухвалою суду від 29.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якій сторона відповідача не заперечила щодо задоволення позову. Крім цього зазначила, що відповідач визнає той факт, що після припинення шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом із матір`ю. Зі свого боку відповідач всіляко сприяв мирному врегулюванню побутових питань, зокрема залишив колишній дружині та дитині квартиру для проживання і окремо оплачував усі комунальні платежі за дане житло. Спочатку дитина проживала на згаданій квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка для дитини була звичним середовищем, поряд проживали його друзі та однокласники. Також відповідач оплачував навчання, харчування, гуртки дитини у приватному навчальному закладі «КІНГДОМ ЛІЦЕЙ», купував одяг і покривав інші додаткові витрати. Навесні 2024 року позивачка самостійно, без згоди відповідача, прийняла рішення про переїзд дитини у с. Рудно та про зміну місця навчання. Після цього, позивачка припинила спілкуватися із відповідачем, а також заборонила дитині спілкуватися із батьком, як особисто так і по телефону. Дитині заборонено будь-яке спілкування з відповідачем. Останній раз відповідач особисто бачив сина 27.04.2024 року, це було святкування дня народження його хресної матері. Якщо у червні та липні 2024 року відповідач з дитиною підтримував зв`язок по телефону, то з серпня 2024 року відповідач з дитиною не бачився, не спілкувався, з тієї причини, що він заблокований. Після переїзду дитини у с. Рудно, відповідач відкрив рахунок до якого було прив`язано «дитячу» банківську картку на ім`я сина, що знаходилась у користуванні дитини і перераховував кошти синові для покриття його особистих щоденних витрат. Однак, з осені 2024 року дитина припинила користуватися банківською картою, на яку відповідач щомісячно переказував кошти на власні потреби сина. Станом на день подання відзиву на позовну заяву, на банківському рахунку зберігаються понад 45000,00 грн. З огляду на вище викладене, вважає, що твердження позивача про те, що відповідач належної участі в утриманні дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає, є такими, що не відповідають дійсності. Додала, що позивачка безпідставно посилається на нібито досягнуту між сторонами домовленість, яка, за її твердженням, стосувалася матеріального забезпечення дитини шляхом передачі у дарунок часток у нерухомому майні. Така домовленість, за своїм змістом та метою, стосувалася виключно врегулювання питань поділу майна подружжя після припинення спільного проживання та не мала жодного відношення до виконання зобов`язань щодо утримання дитини. Дана домовленість була актуальною лише у 2023 році і зазначені правочини не були укладені не з вини відповідача, а внаслідок дій самої позивачки, яка не дотрималася умов і фактично унеможливила завершення досягнутих домовленостей. Позивачка та її представник в судовому засіданні 16.07.2025 року позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні 16.07.2025 року не заперечила щодо задоволення позовних вимог. Пояснила, що відповідач не ухилявся від утримання дитини, регулярно надсилав кошти на утримання дитини. Відповідач відкрив картку дитині в Монобанку та щомісяця сплачував по 5 тис. грн., що підтверджується випискою руху коштів по картці, залишок коштів на карті складає близько 45 тис. грн., сплачував за навчання дитини в сумі 15900 грн до того часу, коли позивачка переїхала з дитиною на постійне місце проживання в с. Рудно. З 2022 року дитина проживає з матір`ю. Крім того, відповідачем долучено квитанції на підтвердження перерахування ним коштів на забезпечення дитини. Відповідач залишив позивачці та дитині квартиру для проживання, та сплачував комунальні послуги за це житло. Заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 12.09.2012 року, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, сторони перебували у шлюбі з 12.09.2012 року. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 11.04.2022 року (справа № 448/89/22) шлюб, між сторонами розірвано. За час шлюбу у сторін народився син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 22.08.2014 року, виданим Виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області, актовий запис № 65. Сторонами не заперечувалось, що неповнолітній [PERSON] проживає разом із матір`ю. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Судом встановлено, що відповідач здійснював оплату за навчання сина у приватному навчальному закладу "КІНГДОМ ЛІЦЕЙ" протягом 2023-2024 років, про що надано відповідні платіжні інструкції, які додучені до матеріалів справи, і про що не заперечила позивачка. Також відідповідачем надано виписку про рух коштів по картці, на яку він перераховував грошові кошти сину для покриття його особистих потреб, залишок коштів становить 46581,30 грн. Згідно зі ст. 8 Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.\~180\~Сімейного\~кодексу\~України (далі СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до абзацу 1 п. 17 Постанови Пленуму\~Верховного\~суду\~України №\~3\~«Про\~застосування\~судами окремих\~норм\~Сімейного\~кодексу України\~при\~розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства\~та\~стягнення аліментів»\~від\~15\~травня\~2006\~року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Тобто, відповідач, як батько дитини, зобов`язаний брати участь у вихованні та утриманні своєї дитини. Позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову, та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування розміру аліментів посилається на те, що відповідач є фізичною особою підприємцем та отримує дохід від підприємницької діяльності, а тому він у змозі сплачувати аліменти у визначеному розмірі. Згідно з ч. 3 ст.\~181\~СК\~України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом враховується, що відповідно до Закону України\~«Про\~державний\~бюджет України\~на\~2025\~рік» з 01.01.2025 року встановлений прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років у розмірі 3 196 гривень, тобто розмір аліментів не повинен бути менший ніж 1 598 гривень. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Визначаючи розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про потреби дитини, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також всі обставини справи. Також суд враховує те, що обов`язки з утримання дітей є рівними для обох батьків. Враховуючи, те що відповідач визнав позов, дитина проживає з матір`ю, рівність обов`язку обох батьків по утриманню їх дітей, суд доходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дитини: сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Суд приймає до уваги те, що позовна заява подана позивачем до суду 26.05.2025, а тому відповідно до ч. 1ст.\~191\~СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч.1 ст.192\~СК\~України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 гривень, оскільки позивачка при подачі позову звільнена від його сплати.

Outcome: approved