Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

ТОВ "ФК "Артеміда-Ф" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № 1236672 про надання коштів на умовах фінансового кредиту від 11.11.2020 року у розмірі 25888,53 грн., та понесених судових витрат по справі на професійну правничу допомогу в сумі 7000 гривень та витрат по сплаті судового збору 2 422 грн. 40 коп. Обгрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що 11.11.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір № 1236672 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у вигляді електронного документа відповідно до вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» з урахуванням передбачених Законом України «Про електронну комерцію» особливостей, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 7000 грн. строком на 30 днів та зобов`язувався повернути надані кошти в передбачені ним строки та сплатити відсотки за користування кредитом. 22 лютого 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» укладено договір факторингу про відступлення прав вимоги за вказаним вище кредитним договором, яким в свою чергу 21 серпня 2024 року укладено аналогічний договір з ТОВ ФК «Артеміда-Ф», що свідчить про заміну первісного кредитора. Отримавши кредит, відповідач належним чином взяті по договору зобов`язання не виконував, порядку погашення кредиту не дотримувався, що призвело до утворення заборгованості. Станом на 29 січня 2025 року заборгованість становить 25888 грн. 53 коп., в тому числі заборгованість за тілом кредиту 7000,00 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 15660 грн., інфляційне збільшення 3228,53 грн. 01 травня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вимоги позивача, викладені в позовній заяві, ними не визнаються повністю, оскільки договір №1236672 про надання коштів на умовах фінансового кредиту або кредитний договір між відповідачем та ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» не укладався. Будь-яких документів [PERSON] із ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" не підписував та грошових коштів не отримував. Не підписував він ці документи також із допомогою електронного цифрового підпису. Зазначає, що [PERSON] не направляв ТОВ "ЛІНЕУРА УКРАЇНА" електронне повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) підписане одноразовим ідентифікатором. Докази такого підписання в матеріалах справи відсутні. Будь-якої заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки (поточний/картковий рахунок [NUMBER] ) [PERSON] не надавав. Вказує, що адреса електронної пошти, зазначена в позовній заяві [INFO] не належить відповідачу. Також зазначає, що адреса проживання [PERSON] , зазначена в позовній заяві [ADDRESS] є неправильною, оскільки відповідач проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що 14 травня 2018 року, у [PERSON] зафіксована хвороба на психічне захворювання та має третю групу інфалідності (загальне захворювання) довічно. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 05 травня 2025 року представником позивача подано відповідь на відзив у якому він просить ухвалити рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" задовольнити в повному обсязі. Стверджує, що відповідач здійснив всі дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої вподальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 7000 грн. поточний/картковий рахунок [NUMBER] вказаний відповідачем при оформленні договору позики. Пунктом 10 договору №1236672 від 11.11.2020 року, в графі підпис [PERSON] вказано «підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором» та «підписано електронним підписом 11.11.2020 21:08:03 [PERSON] », тобто відповідач підписав договір одноразовим ідентифікатором, як це передбачено умовами договору та ст.12 Закону України "Про електронну комерцію, а отже, вчинив дію, що вважається прийняттям пропозиції укласти електронний договір. Більше того, [PERSON] особисто і власноручно зазначив усі свої реквізити та персональні дані, необхідні для оформлення договору, та отримання кредиту. У судове засідання представник позивача "Артеміда-Ф" не з`явився, однак у позовній заяві просив розгляд цивільної справи проводити за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.11.2020 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та [PERSON] укладено договір № 1236672 про надання коштів на умовах споживчого кредиту у вигляді електронного документа відповідно до вимог Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» з урахуванням передбачених Законом України «Про електронну комерція» особливостей, за яким сума виданого кредиту становить 7000 грн. строком на 30 днів зі сплатою зниженої процентної ставки 0,76% від суми позики за кожен день користування позикою у межах строку надання позики та стандартною процентною ставкою 1,90% від суми позики за кожен день користування позикою. Листом ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» вих. №2643_241009093130 від 09.10.2024 року підтверджується перерахування коштів на платіжну картку клієнта 11.11.2020 на суму 7000 грн, маска картки [NUMBER] , номер транзакції в системі iPay.ua- 72134386. 22 лютого 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» укладено договір факторингу №015-220221, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Сіроко Фінанс» за плату належне йому право грошової вимоги до боржників, у тому числі за кредитним договором № 1236672 від 11.11.2020 року. 21 серпня 2024 року між ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» укладено договір факторингу №20240821/1, відповідно до умов якого ТОВ «Сіроко Фінанс» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» за плату належні йому права вимоги боржників вказаних реєстрів боржників, у тому числі за кредитним договором № 1236672 від 11.11.2020 року, а тому позивач набув права грошової вимоги до відповідача. Таким чином, за вказаними договорами факторингу до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" перейшло право вимоги за зобов`язанням [PERSON] по вищевказаному договору. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормаь статті 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (надалі Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другоюстатті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом дії останнього сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Пунктом 1.2 Договору № 1236672 від 11.11.2020 року передбачено, що товариство зобов`язується надати позичальникові кредит на суму 7000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надається строком на 30 днів (п.1.3 Договору). Докази виконання [PERSON] умов п. 1.3 кредитного договору у матеріалах справи відсутні, а, отже, погоджений сторонами строк кредитування залишається незмінним 30 днів. Пунктом 1.4.2 договору встановлено, що стандартна процента ставка складає 1,90% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (693,50 процентів річних), застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього договору, якщо клієнт не виконав умови зазначені в пп.1.4.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки. Отже, встановлені у справі фактичні обставини вказують на те, що у відповідача виникло зобов`язання зі сплати процентів за кредитним договором у розмірі, що розрахований за процентною ставкою за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування, та яке згідно з пп. 1.4.2 договору складає 3990,00 грн. При вирішенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат суд виходить з наступного. У зв`язку із несплатою відповідачем заборгованості за кредитним договором, позивачем у порядку ч.2 ст.625 ЦК України заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у сумі 3228,53 грн. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних та інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19). Матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем умов кредитного договору. Враховуючи, що відповідач прострочив виконання зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних втрат. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати у сумі 997,34 грн. за період з 12.11.2020 року по 23.02.2022 нараховані з основної суми боргу встановленої судом. Доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не звертався із відповідною заявою про отримання кредиту спростовуються матеріалами справи, а саме тим, що РНОКПП, зареєстроване місце проживання, анкетні дані, зазначені у договорі № 1236672 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.11.2020 року повністю збігаються з даними відповідача. Доказів про те, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків тощо) були використані первісним кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені, відповідачем не надані. Також не спростовано, що банківська платіжна картка № [NUMBER] не належить [PERSON] . На переконання суду доданими до позову документами, зокрема, копією договору № 1236672 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.11.2020 року, підтверджуються існування між сторонами кредитних відносин. Наявність у відповідача психічного захворювання станом на 14 травня 2018 року не підтверджено належними та допустимими доказами. На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідача слід стягнути заборгованості за договором № 1236672 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 11.11.2020 року у розмірі 11987 (одинадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) грн. 34 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 7000,00 грн., заборгованості по процентам за користування 3990 грн., інфляційне збільшення 997,34 грн. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 2422,40 грн, ціна позову 25888,53 грн, позов задоволено на суму 11987,34 грн, тобто на 46,3%, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1121,57 грн судового збору (2422,40/100х46,3). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою, підлягають розподілу разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу визначається згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Звертаючись до суду, представник позивача згідно вимог ст. 134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 7000 грн, на підтвердження понесення яких долучив до позовної заяви попередній (орієнтовний) розрахунок до договору про надання правової допомоги №250127-8Ш від 27.01.2025 року. Судом встановлено, що 27.01.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" та адвокатом Дзундзою О.В. укладено договір про надання правової допомоги №250127-8Ш. Предметом вказаного договору є надання правової допомоги в повному обсязі, що полягає в захисті інтересів клієнта у судовій справі за його позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №1236672. Згідно попередній (орієнтовний) розрахунок до договору про надання правової допомоги №250127-8Ш від 27.01.2025 року підписаного адвокатом, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артеміда-Ф" очікує понести витрати за надані послуги адвоката Дзундзи О.В., в т.ч. підготовка позовної заяви до боржника, збирання доказів долучених до позовної заяви та підготовка та подання заяв, скарг та інших процесуальних документів у справі, в сумі 7000 грн. Однак при визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд бере до уваги норми ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність). Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24. Стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17). Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними. Розгляд справи проведено без участі представника позивача. Збирання доказів, долучених до позовної заяви охоплюється послугою підготовкою позовної заяви, тому не може вважатися фактично понесеним як окремий вид робіт, виконаних адвокатом. Оцінені послуги адвоката у сумі 7000 грн є завищеною сумою, з огляду на ціну позову. Враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній малозначній справі не є співмірним з складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, а тому, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважає, що витрати на правничу допомогу мають становити 2000 грн, які слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial