Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 08.08.2023. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач працездатний, є військовослужбовцем, отримує дохід, стан здоров`я дозволяє працювати та він може сплачувати аліменти. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 28.04.2025 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою та розгляд справи здійснено у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Відповідно до Закону України №4273-ІХ від 26.02.2025 змінено найменування Южного міського суду Одеської області на Південний міський суд Одеської області. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся належним чином про дату і місце судового засідання, причина неявки до суду не відома, заява про розгляд справи у його відсутність до суду не надходила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 08.08.2023, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Дитина проживає\~разом з\~позивачем,\~перебуває на\~її утриманні.\~Позивач перебуває\~у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Відповідач добровільно допомогу на утримання неповнолітньої дитини надає, але дана допомога має мінливий характер та позивачу не вистачає коштів на утримання дитини. Відповідно до ч.1-2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В порядку\~ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п.7 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Пунктом 1 ч.1 ст.430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом частин 1, 5 статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд також враховує, що відповідач має працездатний вік, можливість сплачувати аліменти, що у відповідача не має інших утриманців. Разом з тим, суд при визначенні розміру на утримання дитини, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Суд з урахуванням закріплених ч.9 ст.7 СК України принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, з урахуванням інтересів дитини, встановленого мінімального розміру аліментів на одну дитину, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та стягнення на користь позивача аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до його повноліття, тобто до [INFO] , щомісячно, починаючи з 25.04.2025, оскільки вказаний розмір є достатнім утриманням одного із батьків для гармонійного та всебічного розвитку неповнолітньої дитини. Ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналізуючи п.13 ч.1 ст.5 Закону «Про судовий збір у сукупності з ч.2 ст.22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» суд вважає, що учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору стосовно пільг, прав та гарантій, закріплених законодавством, саме через набуття такого статусу. Статус учасника бойових дій не гарантує звільнення від сплати судового збору з усіх спорів. Оскільки предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача аліментів, тобто предмет позову не пов`язаний із захистом прав учасника бойових дій, а тому підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору не має. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial