Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» Канак М.С., яка діє на підставі довіреності №651 від 05.12.2024р., звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором №23935-06/2023 в розмірі 24\~997,05 грн. та кредитним договором №23618-06/2023 в розмірі 32\~025 грн., що разом складає 57\~022,05 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 18.06.2023р. між ТОВ «Аванс Кредит» та відповідачем було укладено два кредитні договори №23935-06/2023 та №23618-06/2023 в електронній формі, на підставі яких відповідач отримав у кредит кошти в розмірі 6\~500 грн. та 7 000 грн. відповідно. Внаслідок порушення відповідачем умов повернення кредитних коштів за ним утворилась заборгованість за договором №23935-06/2023 в розмірі 24997,05 грн. (6500грн. тіло кредиту; 18\~497,05грн. проценти за користування кредитом), а за договором №23618-06/2023 в розмірі 32\~025 грн. (7000грн. тіло кредиту; 25\~025грн. проценти за користування кредитом). 27.12.2023р. між позивачем та ТОВ «Аванс Кредит» було укладено договір факторингу, на підставі якого право вимоги до відповідача за такими кредитними договорами перейшло до позивача. Оскільки відповідач не виконує свого зобов`язання з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Відповідач заперечив проти позову посилаючись на те, що позовні вимоги незаконні та необґрунтовані, утискають законні права відповідача. В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на наступні обставини: 1) договори про надання фінансового кредиту № 23935-06/2023 від 18.06.2023р. та № 23618-06/2023 від 18.06.2023р., що додані до позовної заяви, не підписані електронним цифровим підписом його сторонами; 2) відсутність доказів реального надання кредитних коштів та обґрунтування розрахунку розміру заборгованості; 3) відсутність доказів належного ознайомлення відповідача з умовами кредитування та їх погодження у письмовому вигляді; 4) відповідач є учасником бойових дій, інвалідом 3-ї групи інвалідність армії, а тому на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має право на звільнення від сплати відсотків за користування кредитом; 5) відповідачу не надходило жодного повідомлення чи вимоги щодо заборгованості. Оскільки позивачем не доведено факт укладення кредитних договорів, факт надання грошових коштів, факт наявності заборгованості відповідача, то у позові слід відмовити. 17.04.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08.05.2025р. від представника відповідача адвоката Постригань Т.Л., яка діє на підставі ордеру серії СА №1120932 від 05.05.2025р., надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування заперечень відповідача проти позовних вимог. Орієнтований розмір судових витрат 15\~000 грн. 14.05.2025р. від представника відповідача надійшли заперечення. У такій заяві вказується, що позивачем не надано належних доказів набуття ним права вимоги до відповідача, оскільки договір факторингу №27122023 від 27.12.2023р., укладений між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», не відповідає вимогам договору факторингу (у договорі відсутні строк його дії, загальна сума прав вимоги, що відступаються, та ціна продажу), а до позову не додано доказів на підтвердження оплати за таким договором, а відтак у позивача відсутнє право на пред`явлення позову. Додатково у заяві зазначено, що на момент відступлення права вимоги шляхом укладення договору факторингу (27.12.2023) вимога до боржника не була дійсною і не належала первісному кредитору на момент її відступлення, оскільки строк дії договору про надання фінансового кредиту № 23935-06/2023 визначений до 11.06.2024р., а відтак на момент укладання договору факторингу у первісного кредитора не було права вимагати дострокового повернення кредиту разом з відсотками за його використання. 27.05.2025р. від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких викладені аргументи стосовно необґрунтованості заперечень сторони відповідача проти позовних вимог. У таких поясненнях вказується, що відповідні договори факторингу є чинними, їх дійсність ніким не оспорена, а тому вони підлягають до виконання. Додатково зазначено про необґрунтованість доводів сторони відповідача в частині оцінки наданих стороною позивача доказів на підтвердження наявності у відповідача кредитних зобов`язань за договорами №23935-06/2023 та №23618-06/2023 від 18.06.2023р. 03.06.2025р. від представника відповідача надійшли заперечення на письмові пояснення позивача, в яких вказується про необхідність залишити письмові пояснення позивача від 27.05.2025р. без розгляду та повернути їх позивачу через порушення процесуального порядку подання позивачем письмових заяв по суті справи. 05.06.2025р. від представника позивача Сова Ю.М., яка діє на підставі довіреності №680 від 05.12.2024р., надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів, які отримані позивачем від первісного кредитора. Того ж дня від представника відповідача надійшли заперечення проти клопотання сторони позивача від 05.06.2025р. про долучення додаткових доказів, оскільки позивач не обґрунтував неможливість подання таких доказів разом з позовом з причин, що не залежали від нього. Додатково у такій заяві вказується про необґрунтованість позовних вимог з підстав, викладених у відзиві проти позову. В судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, проте у своїх заявах по суті справи заявляли клопотання про проведення розгляду справи без їх участі на підставі наявних в матеріалах справи доказів, а відтак неявка учасників справи не перешкоджає її розгляду. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 18.06.2023р. о 10год 36хв між ТОВ «Аванс Кредит» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №23618-06/2023 (далі Договір №23618), який підписаний відповідачем електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора /а.с. 19-28/. Згідно умов вищевказаного договору позичальнику надається кредит в сумі 7\~000 грн. строком на 360 днів, тобто до 11.06.2024р., на умовах його повернення зі сплатою відсотків в розмірі 2,5% за кожен день користування кредитними коштами (п. 4.1 договору). Відповідно до Додатку №1 до Договору №23618 сторонами договору визначений графік платежів, в якому визначено порядок повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування, який узгоджується з умовами Договору кредиту, викладеними у п. 1.2, 1.4.1, 1.5, 3.1-3.4 /а.с. 24-25/. Відповідно до довідки від 28.05.2025р. ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за дорученням ТОВ «Аванс Кредит» 18.06.2023р. о 10год 40хв було здійснено грошовий переказ на картку [NUMBER] в сумі 7\~000 грн. /а.с. 125/. Крім того, 18.06.2023р. о 14год 58хв 45сек між ТОВ «Аванс Кредит» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) був укладений в електронній формі договір про надання фінансового кредиту №23935-06/2023 (далі Договір №23935), який підписаний відповідачем електронним підписом, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора /а.с. 8-17/. Згідно умов вищевказаного договору позичальнику надається кредит в сумі 6\~500 грн. строком на 360 днів, тобто до 11.06.2024р., на умовах його повернення зі сплатою відсотків в розмірі 1,99% за кожен день користування кредитними коштами (п. 4.1 договору). Відповідно до Додатку №1 до Договору №23935 сторонами договору визначений графік платежів, в якому визначено порядок повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування, який узгоджується з умовами Договору кредиту, викладеними у п. 1.2, 1.4.1, 1.5, 3.1-3.4 /а.с. 13-14/. Відповідно до довідки від 28.05.2025р. ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за дорученням ТОВ «Аванс Кредит» 18.06.2023р. о 15год 00хв було здійснено грошовий переказ на картку [NUMBER] в сумі 6500 грн. /а.с. 128/. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеним ТОВ «Аванс Кредит», станом на 27.12.2023р. за відповідачем обчислювалась заборгованість за його кредитними зобов`язаннями: за Договором №23618 в розмірі 32\~025 грн., з яких 7\~000 грн. тіло кредиту, 25\~025 грн. відсотки за користування кредитом, що нараховані за період з 07.08.2023р. по 27.12.2023р. /а.с. 123-124/; за Договором №23935 в розмірі 24\~997,05 грн., з яких 6\~500 грн. тіло кредиту, 18\~497,05 грн. відсотки за користування кредитом, що нараховані за період з 07.08.2023р. по 27.12.2023р. /а.с. 126-127/. 27.12.2023р. між ТОВ «Аванс Кредит» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (фактор) був укладений Договір факторингу №27122023 (далі Договір факторингу) згідно умов якого ТОВ «Аванс Кредит» відступило ТОВ «ФК» ЄАПБ» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить ТОВ «Аванс Кредит» /а.с. 30-34, 93-100/. Того ж дня, 27.12.2023р., сторони Договору факторингу склали акт прийому-передачі реєстру боржників, відповідно до якого позивач прийняв реєстр боржників і набув право грошової вимоги до переліку боржників, до складу яких входять і вимоги до [PERSON] , що ґрунтуються на умовах Договорів №23618 (сума заборгованості 32\~025грн.) та №23935 (сума заборгованості 24\~997,05грн.) /а.с. 33-34, 101-102/. 28.12.2023р. ТОВ «ФК «ЄАПБ» здійснило на користь ТОВ «Аванс Кредит» оплату за відступлення прав вимоги згідно Договору факторингу в повному обсязі, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією /а.с. 103/. Оскільки відповідач не визнає та не виконує своїх грошових зобов`язань за Договорами №23618 та №23935, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За частиною першою статті 640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена (а. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 641 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1734 до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» (а. 2 ч. 2 ст. 9 Закону №1734). Інформація, що надається кредитодавцем споживачу, зазначена у ч. 2 ст. 9 Закону №1734 передбачена у частині третій статті 9 цього Закону. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) ч. 6 ст. 9 Закону №1734). Відповідно до ст. 13 Закону №1734 договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Згідно ч. 1 ст. 14 Закону №1734 договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що спірне зобов`язання відповідача ґрунтується на укладенні ним з ТОВ «Аванс Кредит» договорів в електронній формі. В той же час відповідач заперечує факт підписання відповідних договорів і, як наслідок, факт їх укладання. Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин на предмет укладання відповідних договорів кредитування суд виходить з наступного. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його слід електронним підписом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2020р. у справі № 674/461/16-ц. Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Статтею 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Поняття електронного доказу є значно ширшим за поняття електронного документу. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (статті 5, 6 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг»). На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом. В цьому контексті слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні було досліджено паперові примірники Договорів №23618 та №23935, які містять графічні елементи з інформацією про зміст електронного підпису одноразовим ідентифікатором /а.с. 12, 14, 17, 23, 25, 28/. Такі графічні елементи за своєю сутністю самі по собі не є підтвердженням факту підписання договору позичальником, оскільки лише засвідчують наявність у володільця інформаційно-телекомунікаційної системи відомостей про використаний одноразовий ідентифікатор. В той же час, за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладанню кредитних договорів передувала ідентифікація позичальника та верифікація його особи за допомогою системи Bank ID НБУ, оскільки договори укладалися через особистий кабінет позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Аванс Кредит» та доступний через веб-сайт https://avans.credit/. Підписання кредитних договорів здійснено від імені відповідача за допомогою електронного підпису у формі одноразових ідентифікаторів «W2249» та «W2901» з використанням каналу мобільного зв`язку. У обох Договорах №23618 та №23935 наявні ідентифікаційні відомості про відповідача, які є інформацією з обмеженим доступом (РНОКПП; номер паспортного документа; адреса зареєстрованого місця проживання; абонентський номер мобільного зв`язку; номер банківської картки). Належність відповідачу відповідних каналів зв`язку не заперечувалась стороною відповідача. Також судом встановлено, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» за дорученням ТОВ «Аванс Кредит» здійснило перерахування на банківську картку на ім`я відповідача кредитних коштів у сумах 7\~000 грн. та 6\~500 грн. з використанням сервісу електронних онлайн платежів iPay.ua, що підтверджується відповідними довідками ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 28.05.2025р. /а.с. 125, 128/. При цьому, суд звертає увагу, що підписання Договору №23618 з боку позичальника мало місце 18.06.2023р. о 10год 36хв 04сек, а перерахування коштів в сумі 7\~000 грн. на картку відповідача відбулось 18.06.2023р. о 10год 40хв 13сек. У свою чергу за Договором №23935 підписання 18.06.2023р. о 14год 58хв 45сек, а перерахування коштів в сумі 6\~500 грн. 18.06.2023р. о 15год 00хв. За таких обставин, суд вважає доведеним факт видачі первісним кредитором відповідачу кредитних коштів в сумах 7\~000 грн. та 6\~500 грн. відповідно. У своїх запереченнях сторона відповідача посилалась на недопустимість прийняття судом доказів, наданих позивачем після відкриття провадження у справі. Натомість слід зауважити, що цивільне судочинство ґрунтується на засадах диспозитивності та змагальності, внаслідок чого за загальним правилом обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Отже, передбачений процесуальним законом обов`язок подання позивачем доказів разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України), не перешкоджає позивачу подати до суду додаткові докази на підтвердження своїх аргументів разом з відповіддю на відзив, оскільки тільки після отримання відзиву позивач має можливість визначитись із обставинами, які заперечує відповідач і які позивач має доказувати за більш високим стандартом доказування. До того ж, право сторін подавати докази після відкриття провадження у справі прямо передбачене ч. 10 ст. 83 ЦПК України. Окремо суд звертає увагу, що всі докази подані стороною позивача до початку розгляду справи по суті, а їх копії одночасно з поданням до суду надсилались представнику відповідача через електронний суд. За таких обставин доводи сторони відповідача про відхилення додаткових доказів, наданих позивачем є необґрунтованими. В той же час, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, стороною відповідача не спростовано факт надходження відповідних коштів на банківську картку відповідача, а також не надано доказів про відсутність у відповідача банківської картки № [NUMBER] , а відтак доводи сторони відповідача про невиконання ТОВ «Аванс Кредит» обов`язку з видачі кредитних коштів відповідачу є необґрунтованими. Таким чином з огляду на зміст змагальності цивільного судочинства, оцінивши надані сторонами докази в аспекті їх переконливості, суд доходить висновку про доведеність факту видачі ТОВ «Аванс Кредит» відповідачу кредитних коштів в сумах, що передбачені Договорами №23618 та №23935. Також стороною відповідача, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надано суду будь-яких доказів на спростування доводів сторони позивача про використання одноразового ідентифікатору для підписання відповідного договору позики. Окрім того, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, який складений первісним кредитором, судом встановлено, що при обчисленні суми заборгованості кредитором враховані платежі на виконання зобов`язань позичальника, оскільки за кожним з договорів позичальником своєчасно здійснювались перші два платежі з оплати нарахованих процентів за користування кредитом, внаслідок чого розмір процентів, що заявлений в позові до стягнення з відповідача, обчислений за період з 07.08.2023р. по 27.12.2023р. За Договором №23618 позичальником здійснено два платежі: 12.07.2023р. на суму 2 625 грн. та 06.08.2023р. на суму 4\~375 грн. За договором №23935 також здійснено два платежі: 12.07.2023р. 2 437,50 грн.; 06.08.2023р. 3 233,75 грн. Розмір таких платежів відповідає умовам, визначених у графіках платежів до таких кредитних договорах. У своєму відзиві відповідач не заперечував цих обставин, а також необхідності врахування відповідних платежів при обчисленні суми заборгованості. В той же час факт здійснення таких платежів свідчить про визнання позичальником наявності в нього кредитних зобов`язань та обізнаність з умовами та порядком погашення кредитної заборгованості. В цьому контексті варто звернути увагу, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Досліджуючи питання змісту принципу добросовісності, Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі №910/1873/17 зазначив, що принцип добросовісності це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019р. у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У постанові від 30.05.2024р. у справі №229/7156/19 Верховний Суд зазначив, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів. За обставинами даної справи, суд бере до уваги, що відповідач у своєму відзиві заперечував факт укладання кредитних договорів та факт отримання кредитних коштів. Системний аналіз змісту доводів відповідача, викладених у його відзиві, свідчить, що такі доводи базуються лише на тлумаченні норм процесуального права щодо процесуальних обов`язків сторони позивача у такий спосіб, що саме позивач зобов`язаний доказувати абсолютно всі обставини спірних правовідносин, а відповідач займає виключно пасивну та заперечувальну позицію. В той же час, в даному випадку, сукупний аналіз обставин спірних правовідносин та оцінка доказів, наданих суду та наявних в матеріалах справи, дозволяє дійти висновку, що Договори №23618 та №23935 підписані саме відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання з боку відповідача правочинів на умовах, передбачених змістом Договорів №23618 та №23935 від 18.06.2023р., що були укладені в електронній формі і паперові копії яких надані суду позивачем. Без отримання повідомлення на мобільний номер телефону, без здійснення входу на сайт товариства-кредитора за допомогою логіна і пароля особистого кабінету відповідні кредитні договори між відповідачем та первісним кредитором не були би укладеними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23.03.2020р. у справі № 404/502/18, від 09.09.2020р. у справі № 732/670/19, від 12.01.2021р. у справі № 524/5556/19, від 22.11.2021р. у справі № 234/7719/20, від 17.01.2022р. у справі № 234/7723/20. Тобто судова практика у цій категорії справ є сталою. Отже в даному випадку, враховуючи вищевикладені мотиви, суд доходить висновку про обґрунтованість тверджень позивача про те, що відповідачем було погоджено умови кредитування за Договорами №23618 та №23935 шляхом підписання таких договорів одноразовим ідентифікатором. Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідача, яке належить кредитору за Договорами №23618 та №23935, обумовлено дійсністю Договору факторингу №27122023 від 27.12.2023р. В даному випадку набуття позивачем права вимоги на підставі Договору факторингу підтверджується наданими суду копією такого договору, акту прийому-передачі реєстру боржників та витягом з такого реєстру, а також доказом оплати ціни договору фактором, а відтак доводи сторони відповідача про відсутність доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача за відповідним договором є необґрунтованими. Щодо розміру заборгованості. Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Аванс Кредит», станом на 27.12.2023р. (дата відступлення права вимоги до позивача), розмір заборгованості позичальника за Договором №23618 становить 32\~025 грн., з яких 7\~000 грн. тіло кредиту, 25\~025 грн. відсотки за користування кредитом, що нараховані за період з 07.08.2023р. по 27.12.2023р. /а.с. 123-124/, а за Договором №23935 24\~997,05 грн., з яких 6\~500 грн. тіло кредиту, 18\~497,05 грн. відсотки за користування кредитом, що нараховані за період з 07.08.2023р. по 27.12.2023р. /а.с. 126-127/. Тож право вимоги саме в межах таких сум боргу перейшло від ТОВ «Аванс Кредит» до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам Договорів №23618 та №23935, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п. 1.2, 1.4.1, 1.4.2, 3.1, 3.3 відповідних договорів. Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорах №23618 та №23935. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за відповідними договорами станом на 27.12.2023р. (дата відступлення прав вимоги) за ними обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 57\~022,05 грн., з яких 32\~025 грн. за Договором №23618 та 24\~997,05 грн. за Договором №23935. Враховуючи ту обставину, що в порушення умов кредитних договорів відповідач фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернув в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснював жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попередніх кредиторів, чим порушив права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 57\~022,05 грн. є обґрунтованими і правомірними. Також з огляду на зміст аргументів сторони відповідача слід зауважити, що дія положень п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не розповсюджується на спірні правовідносини, оскільки суду не надано доказів того, що відповідач відноситься до суб`єктів, передбачених такою нормою закону, а також не надано доказів, що в період нарахування процентів за користування кредитом (з 07.08.2023р. по 27.12.2023р.) відповідач проходив військову службу чи брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації. Таким чином, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачем було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорах №23618 та №23935 і він користувався кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачем допущене порушення його зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом в межах строку кредитування, внаслідок чого за ним обчислюється заборгованість в загальному розмірі 57\~022,05 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а відтак суд доходить висновку про необхідність задоволення позову в повному обсязі. При цьому, при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного, суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 6\~056 грн. При цьому, суд враховує, що в даному випадку позов містив дві вимоги майнового характеру, які не пов`язані між собою ні підставою виникнення, ні поданими доказами, а саме вимоги про стягнення заборгованості за двома окремими кредитними договорами, кожна з яких є окремим об`єктом справляння судового збору, тому, відповідно, позивачем і був сплачений судовий збір за кожну майнову вимогу окремо, що в загальній сумі складає 6 056 грн. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо наявності підстав для звільнення відповідача від компенсації позивачу витрат зі сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». В цьому контексті, слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці визначила конкретні і однозначні висновки про те, що «п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, у яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». А стаття 22 цього ж Закону передбачає, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти, чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12 та 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019р. у справі №9901/311/19, від 12.02.2020р. у справі № 545/1149/17, ухвала від 11.09.2024р. у справі №567/79/23). Оскільки в даному випадку предмет спору не зачіпає порядку надання, обсягу соціальних гарантій, не стосується будь-яким іншим чином соціального і правового захисту особи зі статусом учасника бойових дій, то підстави для звільнення відповідача від сплати судового збору відсутні. Отже, враховуючи що в даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, то на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 056 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved