Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

\~ \~ \~ \~У березні 2025 року [PERSON] пред`явила позов до [PERSON] про розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. У шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що шлюб носить виключно формальний характер, фактично сім`я розпалася, спільне господарство з чоловіком не ведуть. Перебування у шлюбі суперечить її інтересам. З цих підстав просить суд розірвати зареєстрований з відповідачем шлюб. Ухвалою суду від 28 березня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 14 травня 2025 року, надано сторонам строк на примирення тривалістю один місяць, провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 17 червня 2025 року, поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 08 липня 2025 року. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. 08 липня 2025 року через канцелярію суду скерувала заяву про проведення судового засідання без її участі (а.с.42). Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання нез`явилися. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов такого висновку. Статтею 7 Сімейного кодексу України визначено загальні засади регулювання сімейних відносин. Так, згідно з частинами 1, 6 статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Частиною першою статті 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі статтею 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (частини 3, 4 статті 56 СК України). Судом встановлено, що 14 жовтня 2011 року [PERSON] та [PERSON] одружились, підстава свідоцтво про одруження серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 14 жовтня 2011 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження того ж дня зроблено відповідний актовий запис за №1806. Прізвище дружини після одруження змінено на « [PERSON] » (а.с.5). За період шлюбних відносин у сторін народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Комарівською сільською радою Галицького району Івано-Франківської області 16.07.2012 та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Комарівської сільської ради Галицького району Івано-Франківської області 13.01.2017 відповідно (а.с. 13-15). Суд враховує, що інститут шлюбу в Україні ґрунтується на принципах добровільності, рівності прав та взаємної поваги подружжя. Саме добровільність є одним із ключових аспектів сімейного життя. Як передбачено статею 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно з частиною 2 статті 114 СК України, якщо один з подружжя не згоден на розірвання шлюбу, а другий наполягає на цьому, суд зобов`язаний вжити заходів для примирення подружжя. У справі суд надавав сторонам строк для примирення, однак він не привів до відновлення шлюбних стосунків. Так, судом встановлено, що подружжя фактично не веде спільного господарства, проживає окремо, шлюбні стосунки припинено, конфлікти не вичерпані, а позивачка чітко, послідовно й усвідомлено наполягає на розірванні шлюбу. Суд визнає це проявом реалізації її права на особисту свободу, в тому числі свободу сімейного життя. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), примус до продовження шлюбних відносин у випадку, коли один з подружжя категорично проти, є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Так, Європейський суд з прав людини наголошував, що небажання особи залишатися у шлюбі є достатньою підставою для його припинення, якщо інше суперечило б повазі до приватного життя. Також ЄСПЛ наголосив, що держава не може змушувати особу підтримувати шлюбні відносини лише тому, що інший з подружжя заперечує, оскільки це суперечить поняттю «особистої автономії», яка охороняється Конвенцією. Беручи до уваги наведену практику ЄСПЛ та положення Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами втратив свою соціальну, правову й емоційну основу, а його подальше існування порушувало б право позивачки на вільне й гідне особисте життя. Той факт, що відповідач не погоджується на розірвання шлюбу, про що свідчить його заява про надання строку на примирення, не може бути сам по собі підставою для відмови у задоволенні позову. Законодавство України, як і практика ЄСПЛ, виходить з пріоритету особистої волі у питаннях сімейного життя. Таким чином, суд вважає, що між сторонами відсутні шлюбні відносини, спільне життя фактично припинено, спроба примирення не була успішною, одна зі сторін чітко висловлює небажання продовжувати шлюб, а отже є всі правові підстави для задоволення позову. Розглядаючи спір, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат. Позивачка просила стягнути судвові витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн та судовий збір на її користь. На підтвердження судових витрат до матеріалів справи додано Договір про надання правничої допомоги від 25 березня 2025 року (а.с.14-15), розрахункову квитанцію серії ББАЙ №581082 (а.с.13), платіжну інструкцію №0.0.4274750470.1 про оплату судового збору в сумі 1211,0 грн (а.с.4). Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з пункутом 1 частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Пунктом 1 частиною 2 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За таких обставин, витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн та судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Outcome: approved