Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.10.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 535646479. 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, у відповідності до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало (відступило) ТОВ «Таліон плюс» належні йому права вимоги до боржників. 31.12.2020 додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 сторони дійшли згоди і виклали договір факторингу у новій редакції. Так, ТОВ «Таліон плюс» 05.01.2021 набуло право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020. Однак, 20.10.2022 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до якого ТОВ «Таліон плюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників. Так, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги, зокрема, до відповідача за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020 в сумі 30\~015, 00 гривень, з яких: 10 000, 00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 20\~015, 00 гривень сума заборгованості за відсотками. Крім того, 27.10.2020 між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 3387406798/327035. 30.09.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 30092021, у відповідності до якого ТОВ «Гоуфінгоу» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників. Так, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги, зокрема, до відповідача за кредитним договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 в сумі 9\~937, 50 гривень, з яких: 2 500, 00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 7\~437, 50 гривень сума заборгованості за відсотками. Також 22.11.2020 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 08402-11/2020. 11.08.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 11082021, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Інвеструм» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників. Так, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право грошової вимоги, зокрема, до відповідача за кредитним договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 в сумі 8 722, 22 гривень, з яких: 2 600, 00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 6\~122, 22 гривень сума заборгованості за відсотками. Всупереч умовам вищевказаних кредитних договорів відповідач не виконав своїх зобов`язань, заборгованість не погасив. З моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем нарахування жодних штрафних санкцій не здійснювалось. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь з відповідача заборгованості: - за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020 в сумі 30\~015, 00 гривень, з яких: 10 000, 00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 20\~015, 00 гривень сума заборгованості за відсотками; - за кредитним договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 в сумі 9\~937, 50 гривень, з яких: 2 500, 00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 7\~437, 50 гривень сума заборгованості за відсотками; - за кредитним договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 в сумі 8 722, 22 гривень, з яких: 2 600, 00 гривень сума заборгованості за основною сумою боргу; 6\~122, 22 гривень сума заборгованості за відсотками. Також, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 02.06.2025 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 02.06.2025 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, направлене відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, було вручено особисто відповідачу 06.06.2025, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (а.с. 78) Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомленим про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 3 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 02.06.2025 вважається врученою відповідачу 06.06.2025. У строк, визначений судом ухвалою від 02.06.2025, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі чи клопотання, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 05.10.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 535646479, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалось надати [PERSON] кредит в сумі 5 000, 00 гривень строком на 30 днів від дати отримання кредиту, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього договору. (а.с. 8-9) Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони правочину узгодили графік розрахунків. (а.с. 9зв.) Відповідач підтвердив, що отримав від кредитодавця до укладення вищевказаного договору інформацію, вимоги надання якої передбачені законодавством України (у тому числі інформацією, надання якої передбачено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»); інформація надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання (п. 4.16 кредитного договору). 22.10.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору № 535646479 від 05.10.2020, у відповідності до якої сторони домовилася збільшити суму кредиту на 5\~000, 00 гривень з 22.10.2020 на строк дії договору № 535646479 від 05.10.2020. (а.с. 11) Додатком № 1 до вищевказаної додаткової угоди сторони правочину узгодили графік розрахунків. (а.с. 11зв.) 03.11.2020 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору № 535646479 від 05.10.2020, у відповідності до якої сторони дійшли згоди, у зв`язку із неможливістю виконання позичальником умов договору та на підставі його звернення, продовжити строк, на який був наданий кредит, на 29 днів. Також сторони погодили, що на дату укладення цієї додаткової угоди позичальник сплачує фактично нараховані проценти за користування кредитом, а з 04.11.2020 1, 66 % в день від суми кредиту. (а.с. 10) Також 27.10.2020 між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3387406798/327035, відповідно до умов якого ТОВ «Гоуфінгоу» зобов`язалось надати [PERSON] кредит в безготівковій формі на реквізити вказаної ним платіжної банківської картки у розмірі 2 500, 00 гривень строком на 30 днів, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути ТОВ «Гоуфінгоу» кредит до 25.11.2020 та сплатити проценти за користування ним - 2, 5 % на добу. (а.с. 30-31) Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони правочину узгодили графік розрахунків та орієнтовану сукупну вартість кредиту. (а.с. 31зв.) Відповідач підписанням вищевказаного договору підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства. Також відповідач підтвердив, що отримав від Товариства; до укладення договору інформацію, зазначену у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п. 6.8. і п. 6.9. кредитного договору). 27.11.2020 між ТОВ «Гоуфінгоу» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до договору про надання фінансового кредиту № 3387406798/327035 від 27.10.2020, якою сторони правочину дійшли згоди продовжити строк договору на 32 дні (включаючи 2 дні прострочення)- до 26.12.2020, у зв`язку із чим змінили графік розрахунків, виклавши його у п. 3 цієї угоди. (а.с. 32-32зв.) Крім того, 22.11.2020 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 08402-11/2020, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвеструм» зобов`язалось надати [PERSON] кредит у розмірі 2 600, 00 гривень строком на 24 дні - до 15.12.2020 шляхом перерахування грошових коштів на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом [PERSON] , а останній, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит, сплативши визначені договором проценти за користування ним 2, 20 % на добу. (а.с. 42-43) Додатком № 1 до вищевказаного договору сторони правочину узгодили графік розрахунків та орієнтовану сукупну вартість кредиту. (а.с. 44) Відповідач підписанням вищевказаного договору підтвердив, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства. Також відповідач підтвердив, що отримав від Товариства до укладення вищевказаного договору інформацію, зазначену у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п. 6.8. і п. 6.9. кредитного договору). 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, який додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 було викладено у новій редакції. (а.с. 14-16зв.) Зважаючи на те, що вищевказаний договір факторингу було укладено до укладення кредитного договору, заборгованість за яким є предметом спору, судом прийнято до уваги, що за цим договором факторингу право вимоги означає права грошових вимог ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до боржників по сплаті боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Із витягу з Реєстру прав вимоги № 115 від 05.01.2021 вбачається відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржника за договором № 535646479 від 05.10.2020 [PERSON] (а.с.12-13) 20.10.2022 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 20102022, у відповідності до якого ТОВ «Таліон плюс» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020. (а.с. 17-18зв.) Так, згідно із п. 4.1. вищевказаного договору факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора на наступний календарний день після підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у додатку до цього договору. 21.10.2022 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було підписано Реєстр прав вимоги № 1 до вищевказаного договору факторингу. (а.с. 19-20) Із вищевказаного Реєстру вбачається відступлення ТОВ «Таліон плюс» ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, зокрема, до боржника за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020 [PERSON] 25.10.2022 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» сплатило фінансування, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. (а.с. 21) 30.09.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 30092021, у відповідності до якого ТОВ «Гоуфінгоу» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 3387406798/327035 від 27.10.2020. (а.с. 34-35зв.) Так, згідно із п. 1.2. вищевказаного договору факторингу, підписання сторонами та скріплення їх печатками Акту прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від ТОВ «Гоуфінгоу» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованості. 30.09.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було складено вищевказаний акт. (а.с. 36) Із витягу з Реєстру Боржників від 30.09.2021 вбачається відступлення ТОВ «Гоуфінгоу» ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, зокрема, до боржника за договором № 3387406798/327035 [PERSON] (а.с. 37) Крім того, 11.08.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 11082021, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Інвеструм» передало (відступило) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 08402-11/2020 від 22.11.2020. (а.с. 45-46зв.) Так, згідно із п. 1.2. вищевказаного договору факторингу, підписання сторонами та скріплення їх печатками Акту прийому-передачі Реєстру Боржників підтверджує факт переходу від ТОВ «ФК «Інвеструм» до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованості. 11.08.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було складено вищевказаний акт. (а.с. 47) Із витягу з Реєстру Боржників від 11.08.2021 вбачається відступлення ТОВ «ФК «Інвеструм» ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» права вимоги, зокрема, до боржника за договором № 08402-11/2020 [PERSON] (а.с. 48) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ч. 1 ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами кредитних договорів № 535646479 від 05.10.2020, № 3387406798/327035 від 27.10.2020 та № 08402-11/2020 від 22.11.2020 передбачено право позикодавця (кредитора) без згоди позичальника передавати права за цими договорами третім особам (п. 2.1.1.6 договору № 535646479, п. 3.1.4 договорів № 3387406798/327035 і № 08402-11/2020). Суду не надано доказів повідомлення відповідача про відступлення прав вимог, однак судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 2 ст. 516 ЦК України,\~якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Крім того судом встановлено, що законом не встановлено заборону заміни кредитора без згоди боржника у зобов`язаннях по вищевказаних кредитних договорах. Доказів того, що вищевказані договори факторингу визнані недійсними, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином,\~після підписання Актів прийому-передачі Реєстрів боржників за вищевказаними договорами факторингу, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу\~ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» стало новим кредитором відповідача за кредитними договорами № 535646479 від 05.10.2020, № 3387406798/327035 від 27.10.2020 та № 08402-11/2020 від 22.11.2020. Позивач вважає, що відповідачем порушено умови вищевказаних договорів, заборгованість за якими підлягає стягненню в примусовому порядку. \~ \~ \~ \~Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів ( змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із статтею 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Відповідно до\~ст.\~12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» в\~редакції,\~чинній на\~час виникнення\~спірних правовідносин,\~якщо відповідно\~до акта\~цивільного законодавства\~або за\~домовленістю сторін\~електронний правочин\~має бути\~підписаний сторонами,\~моментом його\~підписання є\~використання: електронного\~підпису або\~електронного цифрового\~підпису відповідно\~до Закону\~України «Про\~електронний цифровий\~підпис»,\~за умови\~використання засобу\~електронного цифрового\~підпису усіма\~сторонами електронного\~правочину; електронного\~підпису одноразовим\~ідентифікатором,\~визначеним цим\~Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор\~це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6 і п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). При укладенні кредитних договорів відповідач сам надав відомості, які його ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, картку. Саме на вказаний ним номер телефону кредиторами було направлено одноразові ідентифікатори, якими відповідач скористався, ввівши у відповідне поле на сайті товариств, тим самим підписавши договори. З матеріалів справи вбачається, що відповідач вчинив ряд дій, спрямованих на укладення кредитних договорів, і підписав електронними підписами одноразовими ідентифікаторами кредитні договори: № 535646479 від 05.10.2020 MNV54FM7; № 3387406798/327035 від 27.10.2020 R93226; № 08402-11/2020 від 22.11.2020 W49293. В свою чергу кредитодавцями було проведено ідентифікацію та верифікацію клієнта - відповідача. Судом прийнято\~до уваги,\~що без\~отримання листа\~на адресу\~електронної пошти\~та/або\~смс-повідомлення,\~без здійснення\~входу на\~сайт фінансових\~установ за\~допомогою логіна\~особистого кабінету\~і пароля\~особистого кабінету\~кредитні договори\~між кредитодавцями\~та відповідачем\~не були\~б укладені. Відповідно, укладення вищевказаних кредитних договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача, ці правочини відповідно до закону вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі. Отже, судом встановлено, що кредитні договори № 535646479 від 05.10.2020, № 3387406798/327035 від 27.10.2020 та № 08402-11/2020 від 22.11.2020 укладено між фінансовими установами та відповідачем в електронній формі, при укладенні яких їх сторонами було погоджено усі істотні умови цих договорів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредитів, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. З розрахунку заборгованості здійсненого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що заборгованість за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020 станом на 05.01.2021 (на дату відступлення прав вимоги) становить 22\~025, 00 гривень, з яких: 10\~000, 00 гривень сума заборгованості за тілом кредиту; 12\~025, 00 гривень сума заборгованості за відсотками. (а.с. 22-23) З розрахунку заборгованості здійсненого ТОВ «Таліон плюс» вбачається, що заборгованість за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020 станом на 21.10.2022 (на дату відступлення прав вимоги) становить 30 015, 00 гривень, з яких: 10\~000, 00 гривень сума заборгованості за тілом кредиту; 20\~015, 00 гривень сума заборгованості за відсотками. (а.с. 24-24зв.) Розрахунку заборгованості по кредитному договору № 3387406798/327035 від 27.10.2020 суду не надано. Із розрахунку заборгованості здійсненого ТОВ «ФК «Інвеструм» за кредитним договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 вбачається, що розмір останньої станом на 10.08.2021 становить 8 722, 22 гривень, з яких: 2 600, 00 гривень сума заборгованості за тілом кредиту; 6\~122, 22 гривень сума заборгованості за відсотками. (а.с. 49-52) Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на\~суд покладено\~обов`язок під\~час ухваленні\~рішення вирішити,\~зокрема:\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються; чи\~є інші\~фактичні дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження; які\~правовідносини сторін\~випливають із\~встановлених обставин; яка\~правова норма\~підлягає застосуванню\~до цих\~правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунків заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України\~саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт отримання ним кредитів, а також розмір заборгованості, визначений позивачем. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Оцінюючи наявні\~в матеріалах\~справи докази\~у їх\~сукупності,\~суд прийшов\~до висновку\~про підтвердження\~факту отримання\~відповідачем кредитів: - за договором № 535646479 від 05.10.2020 в сумі 10 000, 00 гривень (5\~000, 00 гривень 05.10.2020 і 5\~000, 00 гривень 22.10.2020); - за договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 в сумі 2 500, 00 гривень 27.10.2020; - за договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 в сумі 2 600, 00 гривень 22.11.2020. Належних доказів того, що відповідач здійснював погашення тіла кредиту за вищевказаними договорами, матеріали справи не містять. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту: - за договором № 535646479 від 05.10.2020 в сумі 10 000, 00 гривень; - за договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 в сумі 2 500, 00 гривень; - за договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 в сумі 2 600, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість по відсотках за користування кредитами: - за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020 в сумі 20\~015, 00 гривень; - за кредитним договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 в сумі 7\~437, 50 гривень; - за кредитним договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 в сумі 6\~122, 22 гривень. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами вищевказаних кредитних договорів, і порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Щодо стягнення заборгованості по відсотках за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони кредитного договору № 535646479 від 05.10.2020 погодили строк кредитування 30 днів від дати отримання кредиту і узгодили нарахування процентів за користування кредитом в межах цього строку кредитування. Як вбачається з матеріалів справи кредит в сумі 5\~000, 00 гривень, який в подальшому 22.10.2020 на підставі додаткової угоди було збільшено на 5\~000, 00 гривень, відповідачем було отримано 05.10.2020. Відповідно, строк кредитування з 05.10.2020 до 03.11.2020. Також судом встановлено пролонгацію строку кредитування з 04.11.2020 до 02.12.2020 на підставі додаткової угоди від 03.11.2020. Із розрахунків заборгованості здійснених ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» вбачається нарахування відсотків за період з 05.10.2020 до 04.11.2020 в розмірі 0, 50 % на добу від суми кредиту, з 05.11.2020 до 03.12.2020 в розмірі 1, 66 % на добу від суми кредиту, які 07.12.2020 за період з 05.10.2020 до 03.12.2020 було перераховано, виходячи із відсоткової ставки розміру 1, 70 % на добу від суми кредиту, і в подальшому продовжено нарахування відсотків із застосуванням відсоткової ставки 1, 70 % на добу від суми кредиту до 21.02.2021. (а.с. 22-24зв.) Досліджуючи нарахування відсотків по кредитного договору № 535646479 від 05.10.2020, пред`явлених позивачем до стягнення, суд прийшов до висновку, що такі нараховані й поза межами строку кредитування. У зв`язку із чим суд наголошує, що проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України\~сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до\~ст. 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до\~ст. 1048 ЦК України\~поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Суд підкреслює, що зазначене вище не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до\~ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому\~законом\~або договором. Статтею 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (п. 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому\~законом\~або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до\~ст. 625 ЦК України. Так само, якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до\~ст. 625 ЦК України. Суд зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за\~ст. 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~у розмірі, встановленому\~законом\~або договором. Суд звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених\~ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Також слід мати на увазі, що на відміну від розміру процентів за «користування кредитом», розмір процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання може бути зменшений судом (п. 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування, то суд зауважує наступне. Особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених\~законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи ч. 2 і ч. 3 ст.\~6\~і ст.\~627 ЦК України\~визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в п. 22 і п. 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. У частині третій\~статті 6 ЦК України\~зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя\~статті 6 ЦК України\~не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У\~статті 627 ЦК України\~зазначено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог\~ЦК України\~та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою\~закону\~за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі\~ст. 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд. Тобто твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння позивачем правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень\~ст. 625 ЦК України. Суд зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість у цивільних відносинах, які регулює\~глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (п. 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 613 ЦК України). Вищевказане узгоджується із правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як\~ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено пролонгацію строку кредитування з 04.11.2020 до 02.12.2020. Водночас суду не надано належних доказів пролонгації строку кредитування за вищевказаним договором з 03.12.2020. Відповідно судом не встановлено продовження строку кредитування з 03.12.2020. Таким чином, правомірним є нарахування відсотків за користування кредитними коштами в межах строку кредитування за період з 05.10.2020 до 02.12.2020. Нарахування процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування, тобто з 03.12.2020, на підставі ст. 1048 ЦК України було б протиправним. Однак, як вбачається із розрахунків заборгованості, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» здійснено нарахування процентів в розмірі 1, 70 % на добу від суми кредиту, що відповідає умовам п. 4.4 кредитного договору № 535646479 від 05.10.2020. Водночас сторони даного правочину в п. 4.3 погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного в п. 1.2 цього договору, є процентами в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України Наведене вище вказує на тлумачення нарахованих процентів за «користування кредитом» поза межами строку кредитування - за період з 03.12.2020 до 21.02.2021, як міри відповідальності на підставі\~ст. 625 ЦК України. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Так, відповідно до\~\~ч. 2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який\~прострочив\~виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За\~ змістом\~ наведеної\~ норми\~ закону\~ нарахування\~ на суму боргу вищевказаних процентів вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно, виходячи із положень кредитного договору № 535646479 від 05.10.2020, позивач має право на підставі положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України вимагати від боржника сплатити проценти встановлені саме договором в розмірі 1, 70 % на добу від суми кредиту. Як вбачається із розрахунків заборгованості, нарахування цих відсотків здійснено лише на заборгованість по тілу кредиту. Тому суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Так, проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання, у відповідності до положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України і умов кредитного договору, за період з 03.12.2020 до 21.02.2021 (період визначений позивачем) становлять: 10 000, 00 гривень (сума заборгованості по тілу кредиту, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 81 день (кількість днів прострочення) х 1, 70 % (розмір % визначений умовами договору) = 13\~770, 00 гривень. Так, у відповідності до умов вищевказаного договору відсотки за користування кредитом в межах строку кредитування з 05.10.2020 до 02.12.2020 становлять: - за період з 05.10.2020 до 21.10.2020: 5\~000, 00 гривень х 1, 70 % х 17 днів = 1 445, 00 гривень; - за період з 22.10.2020 до 03.11.2020: 10\~000, 00 гривень х 1, 70 % х 13 днів = 2 210, 00 гривень; - за період з 04.11.2020 до 02.12.2020: 10\~000, 00 гривень х 1, 70 % х 29 днів = 4 930, 00 гривень, що разом становить 8 585, 00 гривень. При цьому відсоткова ставка в розмірі 1, 70 % на добу від суми кредиту застосована з урахуванням п. 1.4 кредитного договору. Як вбачається із розрахунку заборгованості, здійсненого первісним кредитором, відповідачем в рахунок сплати відсотків сплачено 2\~255, 00 гривень (03.11.2020 1\~050, 00 гривень; 06.12.2020 155, 00 гривень; 13.12.2020 1\~050, 00 гривень). Отже, заборгованість відповідача за договором № 535646479 від 05.10.2020 по відсотках за користування кредитними коштами за період з 05.10.2020 до 02.12.2020 становить 6 330, 00 гривень (8\~585, 00 гривень 2\~255, 00 гривень), а проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 03.12.2020 до 21.02.2021 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - 13\~770, 00 гривень, що разом 20\~100, 00 гривень. Водночас позивачем пред`явлено до стягнення заборгованість по відсотках в сумі 20\~015, 00 гривень. Судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 20 ЦК України особа право на захист здійснює на свій розсуд. Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості відсотках за договором № 535646479 від 05.10.2020 в сумі 20\~015, 00 гривень, підлягають задоволенню. Щодо стягнення заборгованості по відсотках за кредитним договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з умов кредитного договору № 3387406798/327035 від 27.10.2020, сторони цього правочину погодили строк кредитування 30 днів (до 25.11.2020) і узгодили нарахування відсотків як за користування кредитом в межах цього строку кредитування, так і за неправомірне користування кредитом поза межами строку кредитування, тобто передбачили відповідальність за порушення грошового зобов`язання. При цьому продовження строку кредитування є правом позичальника за певних умов (п. 3.3.3), як то визначено розділом 3 цього кредитного договору. У відповідності до п. 1.3. договору № 3387406798/327035 від 27.10.2020 за користування кредитом відповідач зобов`язався сплачувати 2, 50 % на добу від суми кредиту. При цьому, згідно із п. 1.4 цього договору, протягом трьох днів з моменту надання кредиту діє акційний період і нарахування процентів в цей час здійснюється за ставкою 0, 01 % на добу, а з четвертого дня користування кредитом процентна ставка нараховується відповідно до п. 1.3 договору, що відповідає в даному випадку, графіку розрахунків. Судом встановлено продовження строку кредитування за кредитним договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 з 25.11.2020 до 26.12.2020, як те вбачається із умов додаткової угоди № 2 від 27.11.2020. Водночас судом прийнято до уваги, що виходячи із умов кредитного договору і додаткової угоди до неї фактично строк кредитування було продовжено не на 32 дні, а на 31 день. Так, станом на 27.11.2020 мав місце другий день прострочення сплати кредиту. Водночас, укладаючи додаткову угоду сторони в її умовах визначили продовження строку кредитування з 25.11.2020, хоча 25.11.2020 це останній день строку кредитування за договором, відповідно строк продовжено не з 25.11.2020, а з 26.11.2020. Чітко визначивши останній день кредитування внаслідок пролонгації 26.12.2020, такий строк фактично було продовжено на 31 день. Отже у відповідності до умов вищевказаного договору відсотки за користування кредитними коштами в межах строку кредитування за період з 27.10.2020 до 26.12.2020 становлять: - за період з 27.10.2020 до 29.10.2020: 2 500, 00 гривень х 0, 01 % х 3 дні = 0, 75 гривень; - за період з 30.10.2020 до 25.11.2020: 2 500, 00 гривень х 2, 50 % х 27 днів = 1\~687, 50 гривень; - за період з 26.11.2020 до 26.12.2020: 2 500, 00 гривень х 2, 50 % х 31 день = 1\~937, 50 гривень, що разом становить 3\~625, 75 гривень. Позивачем не надано суду розрахунок заборгованості по кредитного договору № 3387406798/327035 від 27.10.2020, не обґрунтовано розмір заборгованості по відсотках пред`явлений до стягнення позивачем. Суд зауважує, виходячи з вищенаведеного, що нарахування кредитором відсотків після закінчення строку кредитування суперечить умовам кредитування і нормам ст. 1048 ЦК України. Судом прийнято до уваги, що п. 4.3 вищевказаного договору передбачено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2. цього договору та/або додатку(-ах) до цього договору, проценти, передбачені п. 1.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 (дев`яноста) календарних днів, починаючи з дня укладення договору. Водночас судом звернуто увагу на те, що вказаний кредитний договір містить окремі розділи, що регулюють порядок нарахування процентів та відповідальність сторін (розділ 2 і розділ 4 відповідно). Таким чином наведене вище вказує на тлумачення нарахованих процентів поза межами строку кредитування з 27.12.2020, як міри відповідальності на підставі\~ст. 625 ЦК України. Відповідно, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, виходячи із положень кредитного договору № 3387406798/327035 від 27.10.2020, позивач має право на підставі положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України вимагати від боржника сплатити проценти встановлені саме договором в розмірі 2, 50 % на добу від суми кредиту, але не більше 90 (дев`яноста) календарних днів, починаючи саме з дня укладення договору, тобто до 23.01.2021, а з 24.01.2021 3 % річних від простроченої суми. Так, проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання, у відповідності до положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України і умов кредитного договору, за період з 27.12.2020 до 30.09.2021 (оскільки розмір заборгованості позивачем визначено відповідно до суми, вказаної у Реєстрі боржників станом на день відступлення прав вимоги до відповідача) становлять: -за період з 27.12.2020 до 23.01.2021: 2 500, 00 гривень (сума заборгованості по тілу кредиту, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви саме на цю суму нараховувались відсотки) х 28 днів (кількість днів прострочення) х 2, 50 % (розмір % визначений умовами договору) = 1 750, 00 гривень; -за період з 24.01.2021 до 30.09.2021: 2 500, 00 гривень х 250 днів (кількість днів прострочення) х 3 % /365 = 51, 40 гривень, що разом становить 1\~801, 40 гривень. Належних доказів того, що відповідач сплачував відсотки за користування кредитними коштами за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Отже, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 в сумі 5\~427, 15 гривень, з яких: 3\~625, 75 гривень - відсотки за користування кредитними коштами за період з 27.10.2020 до 26.12.2020; 1\~801, 40 гривень - проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 27.12.2020 до 30.09.2021 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно відсотки в розмірі 2\~010, 35 гривень не підлягає стягненню з відповідача, оскільки є необґрунтованими. Щодо стягнення заборгованості по відсотках за кредитним договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з умов кредитного договору № 08402-11/2020 від 22.11.2020, сторони цього правочину погодили строк кредитування 24 дні (до 15.12.2020) і узгодили нарахування відсотків як за користування кредитом в межах цього строку кредитування, так і за неправомірне користування кредитом поза межами строку кредитування, тобто передбачили відповідальність за порушення грошового зобов`язання. При цьому продовження строку кредитування є правом позичальника за певних умов (п. 3.3.3), як то визначено розділом 3 цього кредитного договору. У відповідності до п. 1.3. договору № 08402-11/2020 від 22.11.2020 за користування кредитом відповідач зобов`язався сплачувати 2, 20 % на добу від суми кредиту. При цьому, згідно із п. 1.4 цього договору, протягом семи днів з моменту надання кредиту діє акційний період і нарахування процентів в цей час здійснюється за ставкою 0, 01 % на добу, а з восьмого дня користування кредитом процентна ставка нараховується відповідно до п. 1.3 договору, що відповідає в даному випадку, графіку розрахунків. Судом не встановлено продовження строку кредитування за кредитним договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020. Отже у відповідності до умов вищевказаного договору відсотки за користування кредитними коштами в межах строку кредитування за період з 22.11.2020 до 15.12.2020 становлять: - за період з 22.11.2020 до 29.11.2020: 2 600, 00 гривень х 0, 01 % х 7 днів = 1, 82 гривень; - за період з 30.11.2020 до 15.12.2020: 2 500, 00 гривень х 2, 20 % х 17 днів = 972, 40 гривень. що разом становить 974, 22 гривень. Водночас, як вбачається із розрахунку заборгованості здійсненого ТОВ «ФК «Інвеструм», останнім нараховано відсотки й поза межами строку кредитування. Суд вкотре зауважує, що виходячи з вищенаведених норм чинного законодавства України, нарахування кредитором відсотків після закінчення строку кредитування суперечить умовам кредитування і нормам ст. 1048 ЦК України. Так, судом прийнято до уваги, що п. 4.3 вищевказаного договору передбачено, що у разі, якщо клієнт не повернув кредит в строк, зазначений в п. 1.2. цього договору та/або додатку(-ах) до цього договору, проценти, передбачені п. 1.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 (дев`яноста) календарних днів, починаючи з дня укладення договору. Водночас судом звернуто увагу на те, що вказаний кредитний договір містить окремі розділи, що регулюють порядок нарахування процентів та відповідальність сторін (розділ 2 і розділ 4 відповідно). Таким чином наведене вище вказує на тлумачення нарахованих процентів поза межами строку кредитування з 16.12.2020 до 10.08.2021, як міри відповідальності на підставі\~ст. 625 ЦК України. Відповідно, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, виходячи із положень кредитного договору № 08402-11/2020 від 22.11.2020, позивач має право на підставі положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України вимагати від боржника сплатити проценти встановлені саме договором в розмірі 2, 20 % на добу від суми кредиту, але не більше 90 (дев`яноста) календарних днів, починаючи саме з дня укладення договору, тобто до 19.02.2021, а з 20.02.2021 3 % річних від простроченої суми. Таким чином, нарахування процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи із розміру 2, 20 % на добу від суми кредиту до 10.08.2021, суперечить умовам п. 4.3 кредитного договору, а тому є непрамомірним. Як вбачається із розрахунку заборгованості, нарахування цих відсотків здійснено лише на заборгованість по тілу кредиту. Тому суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Так, проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання, у відповідності до положень ч. 2\~ст. 625 ЦК України і умов кредитного договору, за період з 16.12.2020 до 10.08.2021 (період визначений позивачем) становлять: -за період з 16.12.2020 до 19.02.2021: 2 600, 00 гривень (сума заборгованості по тілу кредиту, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 66 днів (кількість днів прострочення) х 2, 20 % (розмір % визначений умовами договору) = 3\~775, 20 гривень; -за період з 20.02.2021 до 10.08.2021: 2 600, 00 гривень х 172 дні (кількість днів прострочення) х 3 % /365 = 36, 76 гривень, що разом становить 3\~811, 96 гривень. Належних доказів того, що відповідач сплачував відсотки за користування кредитними коштами за вищевказаним договором, матеріали справи не містять. Отже, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 в сумі 4\~786, 18 гривень, з яких: 974, 22 гривень - відсотки за користування кредитними коштами за період з 22.11.2020 до 15.12.2020; 3\~811, 96 гривень - проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 16.12.2020 до 10.08.2021 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно відсотки в розмірі 1\~336, 04 гривень не підлягає стягненню з відповідача, оскільки є необґрунтованими. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 02.06.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості: - за кредитним договором № 535646479 від 05.10.2020 в сумі 30\~015, 00 гривень, з яких: 10 000, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 20\~015, 00 гривень заборгованість за відсотками; - за кредитним договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 в сумі 7\~927, 15 гривень, з яких: 2 500, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 5\~427, 15 гривень заборгованість за відсотками; - за кредитним договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 в сумі 7\~386, 18 гривень, з яких: 2 600, 00 гривень заборгованість за тілом кредиту; 4\~786, 18 гривень заборгованість за відсотками, що разом становить 45\~328, 33 гривень. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за кредитним договором № 3387406798/327035 від 27.10.2020 в сумі 2\~010, 35 гривень і за кредитним договором № 08402-11/2020 від 22.11.2020 в сумі 1\~336, 04 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 3\~028, 00 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями від 05.12.2023 і від 02.08.2024. (а.с. 66-67) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2\~819, 70 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (93, 12 %). Решту судового збору в сумі 208, 30 гривень слід залишити за позивачем. До ухвалення рішення у справі ні позивач, ні відповідач не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial