Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , третя особа - Подільська районна у місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. На обгрунтування позову зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 квітня 2016 року. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. При цьому, спільна дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Ще до розірвання шлюбу відповідач почала проживати окремо та перестала цікавитися дитиною. Відповідач не виконує батьківські обов`язки щодо дитини, самоусунулася від їх виконання, дитина залишилася без її опіки, протягом тривлого часу проживає з позивачем та його родиною. Відповідач вже майже 5 років свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків та добровільно відмовляється від своїх батьківських прав щодо дочки. Дитина навчається у ліцеї № 257 «Синьоозерний» Подільського району міста Києва, характеризується позитивно, вихованням дитини займається батько, мати навчальний заклад не відвідує, інтересу до навчання і виховання дочки не проявляла. З матір`ю дитина не підтримує стосунків, оскільки вона не виходить на зв`язок, проживають в одному місті, проте, не цікавиться життям і здоров`ям дитини. Дитина має чітку емоційну прив`язаність до батька та бабусі, має довірливі стосунки з батьком, любить та вважає найкращим другом. Батько та бабуся дитини забезпечують її базові потреби, створюють сприятливі умови для навчання, піклуються про її всебічний розвиток. Крім цього, відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою. Наведені обставини підтверджують факт систематичного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав матері дитини відповідатиме її найкращим інтересам. Дитина навчається у навчальному закладі, відвідує різні гуртки, що потребує додаткових фінансових витрат на придбання одягу, навчальних підручників, зошитів та канцелярського приладдя. Позивач самостійно утримує та забезпечує дитину, належно виконує батьківські обов`язки. Розрхунково-касові документи позивач не збирав. Однак, це є обов`язком обох батьків, які відповідач не виконує. Домовленість щодо утримання дитини між сторонами відсутня. За таких обставин та в зв`язку з тим, що дитину потрібно одягати, годувати та забезпечувати усім необхідним, то позивач потребує стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи від дати пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. З огляду на викладене позов просив задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 17 вересня 2024 року на 10 год. 30 хв., учасникам справи роз`яснено процесуальні права та встановлено процесуальні строки. Витребувано у Подільської районної в м. Києві державної адміністрації оригінал висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2024 року, без участі сторін, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 листопада 2024 року на 10 год. 30 хв. 11 жовтня 2024 року до суду надійшла письмова заява відповідача [PERSON] про визнання позову. Відповідач зазначила, що отримала від позивача копію позовної заяви з додатками. Оформила нотаріальну заяву про те, що не заперечує проти позбавлення батьківських прав. Погоджується щодо позбавлення батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] . Своє рішення не змінила. Позов підтримує та просить задовольнити. Справу просила розглядати за її відсутності. 22 жовтня 2024 року (вхід. № 57903) до суду надійшла заява Служби у справах дітей та сім`ї Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про приєднання до матеріалів справи висновку органу опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 02 жовтня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Також 13 листопада 2024 року протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у судовому засіданні оголошено перерву до 11 лютого 2025 року до 10 год. 30 хв. для виклику відповідача з метою надання особистих пояснень. 11 лютого 2025 року у судовому засіданні оголошено перерву до 29 квітня 2025 року до 11 год. 30 хв. Відповідно до розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду міста Києва Коровича О.С. від 19 березня 2025 року № 159 щодо проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 березня 2025 року, справу передано на розгляд судді Хромовій О.О. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року цивільну справу № 755/11992/24 прийнято до провадження судді Хромової О.О., розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у даній справі на 14 травня 2025 року на 14 год. 00 хв. 14 травня 2025 року у підготовче засідання сторони не з`явилися, про день час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гук А.Ю., 14 травня 2025 року подала на електронну пошту суду заяву про перенесення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із перебуванням представника у щорічній основній відпустці. Наступне підготовче засідання призначено на 01 липня 2025 року на 11 год. 30 хв. 01 липня 2025 року у підготовчому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Гук А.Ю., позов підтримали, інших заяв та клопотань по справі не мають, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечували. Відповідач [PERSON] у підготовче засідання 01 липня 2025 року не з`явилася, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялася належним чином. Конверт з повісткою про виклик до суду, що направлявся за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернувся до суду не врученим з відміткою оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання». Правом на подання відзиву відповідач не скористалася. Третя особа - Подільська районна у місті Києві державна адміністрація, свого представника у підготовче засідання не направила, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. У заяві від 22 жовтня 2024 року просили проводити засідання у справі без присутності представника третьої особи. Правом на подання письмових пояснень по суті справи не скористалися. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 23 липня 2025 року на 15 год. 00 хв. 15 липня 2025 року до суду надійшла заява [PERSON] , у якій відповідач зазначила, що оформила нотаріальну заяву про згоду на позбавлення батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] . Рішення не змінила, позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Справу просила розглядати за її відсутності. 23 липня 2025 року у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Гук А.Ю., позов підтримали та просили задовольнити. Просили позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] та стягнути аліменти у розмірі від усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Позбавлення відповідача батьківських прав необхідно для стійкого емоційного стану дитини, дитина буде розуміти, що в неї немає матері, так краще для дитини. Дитина знатиме, що в неї немає матері та не чекатиме на неї. Це сприятиме забезпеченню найкраих інтересів дитини. Відповідач [PERSON] у судове засідання 23 липня 2025 року не з`явилася, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялася належним чином. У заяві від 15 липня 2025 року зазначила, що про дату судового засідання обізнана, розгляд справи просила здійснювати без її участі. Правом на подання відзиву не скористалася, водночас, у вказаній заяві також зазначила, що не заперечує проти задоволення позову. Третя особа - Подільська районна у місті Києві державна адміністрація, свого представника у підготовче засідання не направила, про день, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялися належним чином. У заяві від 22 жовтня 2024 року просили проводити засідання у справі без присутності представника третьої особи. Правом на подання письмових пояснень по суті справи не скористалися. Вивчивши метріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до таких висновків. До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Подільським РУ ГУ МВС України в місті Києві 01 листопада 2007 року, що належить [PERSON] , [INFO] . Наявний штамп про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Також в матріалах справи міститься копія паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Солом`янським РВ ГУДМС України в місті Києві 12 квітня 2016 року, що належить [PERSON] , [INFO] . Наявний штамп про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року по справі № 758/6174/22, з урахуванням ухвали Подільського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року про виправлення описки, позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 01 квітня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 500. З рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 листопада 2022 року по справі № 758/6174/22 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 01 квітня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 500. Відповідно до частини п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до свідоцтва про народження від 22 червня 2016 року серії [NUMBER] , виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [PERSON] народилася [INFO] у місті Києві, про що складено відповідний актовий запис від 22 червня 2016 року № 2518. Батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки від 15 квітня 2024 року № 69, виданої Комітетом мікрорайону «Рада житлового масиву Виноградар», [PERSON] , [INFO] , не зареєстрована, але, згідно опитування сусідів, фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] зареєстрований за вказаною адресою. З характеристики від 16 квітня 2024 року № 106/02/257-43, виданої Ліцеєм № 257 «Синьоозерний» Подільського району міста Києва, [PERSON] , [INFO] , навчається у ліцеї з 01 вересня 2023 року. Зарекомендувала себе як старанна, працелюбна учениця. Має навчальні досягнення достатнього рівня. Навчається в повну міру своїх сил, потребує часткового контролю. Виявляє конкретне мислення. Має здібності до вивчення математики. На уроках не завжди активна, але уважна, допомагає однокласникам. Має добрий загальний розвиток. Достатньо читає. До виконання громадських доручень ставиться відповідально. Весела, товариська, активна дівчинка. Правила поведінки свідомо виконує. Має багато друзів та авторитет серед однокласників. До старших відноситься з повагою. [PERSON] приділяє належну увагу вихованню доньки: щодня приводить дитину до школи та забирає після уроків, має постійний зв`язок з класним керівником, цікавиться навчанням доньки, постійно відвідує батьківські збори, індивідуальні консультації. Батько [PERSON] бере активну участь у громадському житті класу. Мама навчанням доньки не цікавиться, начальний заклад не відвідує. Відповідно до довідки від 16 квітня 2024 року, виданої Подільським районним у місті Києві Центром клубів за місцем проживання «Поділ» НМП «Чемпіон», на заняття з бальних танців до колективу за весь час з моменту вступу приводить свою дитину [PERSON] та забирає її з занять тільки її батько [PERSON] , який має постійний зв`язок з керівником гуртка та педагогом-організатором клубу. [PERSON] цікавиться успіхами доньки, бере активну участь у виступах та заходах. Мама позашкільним вихванням доньки не цікавиться, позашкільний заклад не відвідує. З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18 січня 2022 року встановлено, що 14 січня 2022 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про Фізичну особу-підприємця [PERSON] , адреса місцезнаходження: [ADDRESS] . Також до матеріалів справи долучено копію податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця [PERSON] віл 19 січня 2024 року за 2023 рік з інформацією про отримані доходи. У матеріалах справи також міститься копія заяви [PERSON] від 18 червня 2024 року, посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1366, у якій [PERSON] зазначила, що проти позбавлення батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] , не заперечує. Проти позовних вимог [PERSON] щодо позбавлення батьківських прав не заперечує, просить справу розглдати за її відсутності. З висновку Органу опіки та піклування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 02 жовтня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , встановлено, що за результатами проведеної Службою у справах дітей та сім`ї Подільської районної у місті Києві державної адміністрації роботи, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 2016 року по 2022 рік. Від шлюбу [INFO] народилась донька [PERSON] . Малолітня [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] забезпечує потреби доньки в повному обсязі, для дитини створені умови для проживання та виховання. Мати самоусунулася від виконання покладених на неї батьківських обов`язків по вихованню дитини, що виражається в її бездіяльності та свідомому нехтуванні її батьківськими обов`язками, обов`язками щодо фінансового забезпечення. 18 червня 2024 року [PERSON] подала нотаріально завірену заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Враховуючи зазначене, проаналізувавши зібрані матеріали, вислухавши батька, дитину, думку членів комісії з питань захисту прав дитини (протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини від 02 жовтня 2024 року № 21), вирішили вважати за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Частиною третьою статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина перша статті 18 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 27 Конвенції про права дитини). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20). Між інтересами дитини й інтересами батьків має існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Стаття 8 Конвенції 1950 року не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04 (пункт 54)). Відповідно до положень статті 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (стаття 133 Сімейного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини (стаття 133 Сімейного кодексу України). Як уже зазанчалося раніше батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджеється свідоцтвом про народження від 22 червня 2016 року серії [NUMBER] , виданим Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. З матеріалів справи також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 01 квітня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 500. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 9 (провадження № 61-2175св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 127/10585/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21). Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя. Заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції 1950 року. Це не означає, що таке втручання є порушенням відповідних прав. Порушення матиме місце тоді, якщо втручання відбулося або не згідно із законом, або не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, або не є необхідним у демократичному суспільстві, зокрема пропорційним одній чи більшій кількості таких цілей. Можливість позбавлення матері батьківських прав законом передбачене та може переслідувати мету захисту прав і свобод позивача, тобто якнайкращих його інтересів. Однак, допускаючи відповідність такого втручання у право відповідачки на повагу до її сімейного життя, слід перевірити, чи забезпечили суди, які задовольнили позов, баланс інтересів сторін. Обов`язок доведення наявності такого ухилення її від виконання батьківських обов`язків, що може бути підставою для позбавлення батьківських прав, покладений на позивача (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2023 року у справі № 522/20260/21, від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23). Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначає, що матір дитини [PERSON] більше п`яти років проживає окремо, життям дитини не цікавиться та матеріально не забезпечує, самоусунулася від виконанння батьківських обов`язків. Ситуація формальної наявності матері у житті дитини негативно впливає на психо-емоційний стан дитини. Позбавлення батьківських прав необхідно для стійкого емоційного стану дитини. Водночас, твердження позивача про небажання матері спілкуватися із дитиною не підтверджені жодними доказами. Клопотання про допит та виклик свідків позивач не заявляв. Водночас, відомостей про психо-емоційний стан дитини, наявність негативного впливу матері на психіку дитини чи травмування дитини внаслідок недостатньої участі матері у житті та вихованні дитини до матеріалів справи не долучено. Також на обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що дитина має чітку емоційну прив`язаність до батька та бабусі, має довірливі стосунки з батьком, любить та вважає найкращим другом. Вкзаані обставини також не підтверджені відповідними доказами. Суд також враховує, що до матеріалів справи не долучено відомостей, які б свідчили про негативну характеристику особи [PERSON] , випадків вияву відповідачем аморальної чи антисоціальної поведінки, проявів жорстокості до дитини чи оточуючих, відомостей про притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, тощо. Водночас, позивач самостійно зазаначив, що раніше з вимогою про стягнення з [PERSON] аліментів на дитину не звертався, відмови матері сплачувати кошти на утримання дитини не отримував. Також матеріали справи не містять відомостей про відсутність у [PERSON] майна та доходів, наявності заборгованості за аліментами, тощо. Суд звертає увагу, що долучені до матеріалів справи довідки та характеристики з начального закладу та гуртка стосуються періоду з 2023 року по квітень 2024 року, свідчать про відсутність контакту між матір`ю дитини та педагогами, тому не є визначальним для загальної оцінки належності виконання нею таких обов`язків, а обставини життя сторін у вказаний період не виключають можливість відновлення нормальних життєвих зв`язків доньки та матері. Аналогічні висновки зазначені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 20 листопада 2024 року по справі № 757/33144/22. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року по справі № 204/2097/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18 від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19 також зазначено, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. За положенням частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. З наявного у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 02 жовтня 2024 року вбачається, що Орган опіки та піклування не оцінив можливі причини невиконання відповідачем [PERSON] батьківських обов`язків, в основу прийнято рішення взято заяву [PERSON] про згоду на позбавлення батьківських прав. Також орган опіки та піклування не встановлював причини відсутності [PERSON] , чи то виїзд на постійне місце проживання до іншої країни чи тимчасове вимушене переміщення, чи працевлаштування в іншій місцевості. Так само органом опіки та піклування не встановлено фактів свідомого нехтування батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; непроявлення інтересу до дитини; що особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Також з висновку встановлено, що службою не здійснено обстеження житлово-побутових умов матері дитини, на засіданні комісії із захисту прав дитини мати присутня не була, власних пояснень не надавала. Відомостей про її належне повідомлення про проведення відповідного засідання комісії до матеріалів справи не долучено. Суд також враховує, що обставин, які свідчать про необхідність застосування такого заходу впливу до матері дитини, результатів обстеження умов проживання дитини та її батьків, їх психологічних характеристик, стосунків між дитиною та її батьками, наявності з боку матері загрози для благополуччя малолітньої [PERSON] , її здоров`я та психічного розвитку, позиції матері щодо виконання нею своїх батьківських обов`язків, а також відомостей про вжиття заходів для надання матері і дитині допомоги у підтримці стосунків у висновку не наведено. Тому висновок про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав не може бути підставою для застосування цього крайнього заходу. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дитини. У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що [PERSON] систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Також умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази тривалого, систематичного та саме умисного, а не спричиненого тимчасовими життєвими обставинами, ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13192/19-ц (провадження № 61-2237св21), у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19. Водночас, одними з основних прав дитини є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час вирішення питання про участь батьків у житті та вихованні дітей, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини. З матеріалів справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що малолітня [PERSON] , [INFO] , фактично постійно проживає разом з батьком за місцем його реєстрації, відвідує там навчальний заклад та має позашкільні активності. Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 роз`яснив, що система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється такими правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Проте, думка дитини не повинна бути абсолютною для суду, якщо така не відповідатиме та не сприятиме захисту прав та інтересів дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Отже, думка дитини є істотною обставиною, однак не є виключною. З урахуванням малолітнього віку дитини [PERSON] , [INFO] (9 років) опитування дитини у судовому засіданні не проводилося. Позивач та його представник клопотання про опитування дитини також не заявляли. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. У справі від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18. На посилання обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначав, що його відносини з матір`ю дитини [PERSON] суттєво погіршилися у період шлюбу, після народження дитини. Оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька та дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)). Окремо суд зауважує, що наявна у матеріалах справи заява [PERSON] від 18 червня 2024 року, посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1366, в якій відповідач надає згоду на позбавлення батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки згідно з положеннями частин другої, третьої статті 155 СК України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 березня 2025 року по справі № 336/1230/23, від 25 лютого 2025 року по справі № 562/635/24, від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22. Зокрема у постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права заява відповідача, в якій вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини. Верховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Суд також наголошує, що сам по собі факт відсутності заперечень відповідача проти позбавлення її батьківських прав не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки доказів про те, що це буде відповідати інтересам малолітньої дитини сторін до суду також не надано. Згідно статті 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення [PERSON] батьківських прав, покладено на позивача. При встановлених обставин, оцінюючи надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту свідомого навмисного ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , свідомого нехтування такими обов`язками та остаточне небажання брати участь у житті дитини. За таких обставин, суд прийшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно її доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Так само позивач не зазначив, яким чином наявність батьківських прав у відповідача щодо їх спільної дитини обмежує його права, як батька дитини, не навів фактів неможливості реалізації власних прав чи прав дитини, неможливості забезпечення інтересів доньки позивачем теж не наведено. Отже, у цій справі судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, повного розірвання психоемоційних зв`язків з дитиною, відтак підстави для позбавлення батьківських прав, передбачені частиною другою статті 164 СК України, відсутні, оскільки позбавлення батьківських прав є виключною мірою, і допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Надані стороною позивача до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування нею батьківськими обов`язками, її винну поведінку щодо доньки. Таким чином, в цій конкретній ситуації, відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав з дотриманням статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», які є надзвичайно важливими. З урахуванням встановлених обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] , батьківських прав щодо її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , задоволенню не підлягають. Стосовно вимоги про стягнення аліментів суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною третьою статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до роз`яснень пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частини другої статті 182 СК України. За змістом частин першої-третьої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач є особою працездатного віку, відомостей про наявність у неї інших дітей, інших стягнень на утримання інших непрацездатних осіб з матеріалів справи не встановлено, доказів протилежного суду не надано. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених статтею 188 СК України, не встановлено. Враховуючи відсутність інформації щодо майнового стану відповідача, фактичне проживання дитини разом з батьком, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, підлягають задоволенню. Такий розмір аліментів, на думку суду, є доцільним та обґрунтованим. Відповідно до статті 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 03 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. За змістом пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. Пунктом 6 частини першої статті 286 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 286 ЦПК України). У прохальній частині позовної заяви [PERSON] просив судові витрати з відповідача не стягувати.

Outcome: partial