Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеною позовною заявою до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. В обґрунтування позову зазначає, що 08 листопада 2011 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі № 2-3011/2011 винесено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» суму заборгованості за кредитним договором № 0597/08/26-ZNv від 13 жовтня 2008 року у розмірі 149.833,47 грн. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06 червня 2012 року, рішення суду першої інстанції частково змінено та зменшено суму стягнення з 149.833,47 грн. до 134.833,47 грн. На підставі згаданого рішення суду виданий виконавчий лист від 20.07.2012 року. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.10.2018 року у справі № 2-3011/2011 замінено стягувача у згаданому вище виконавчому листі з ПАТ "Банк Форум" на його правонаступника [PERSON] . 11 січня 2020 року відповідачем виконано рішення суду від 06.06.2012 року. Покликаючись на ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач зазначив, що ним за період з 28.07.2010 року по 01.12.2024 року відповідачу нарахований встановлений державою індекс інфляції та 3 % річних, розмір якого складає 740.577,92 грн., у тому числі 587.217,57 грн. встановленого індексу інфляції та 153.360,35 грн. 3% річних. Враховуючи вищенаведенепросив стягнути з відповідачки кошти у розмірі 740.577,92 грн., в т.ч. 587.217,57 гривень інфляційні втрати та 153.360,35 гривень 3% річних, як встановлений індекс інфляції та три відсотки річних за період з 28.07.2010 року по 01.12.2024 року згідно простроченого виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2011 року у справі № 2- 3011/11 та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 06.06.2012. Ухвалою суду від 20.12.2024 позов було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 20.12.2024 вказані в ухвалі недоліки було усунуто. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.12.2024 відкрито провадження по справі, призначено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву. 25.03.2025 на адресу суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. В обґрунтування відзиву представник відповідачки зазначила, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.11.2011 року у справі № 2-3011/2011 про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «Банк Форум» (змінено рішенням апеляційного суду Закарпатської області у цій справі від 06 червня 2012 року в частині стягнення суми, в решті рішення залишено без змін), вирішено ще одну позовну вимогу - про розірвання кредитного договору № 0597/08/26-ZNv від 13.10.2008 року. 06 червня 2012 року згідно з рішенням суду апеляційної інстанції набрало законної сили рішення суду першої інстанції у вищезазначеній справі. Тобто, з 06 червня 2012 року кредитний договір№ 0597/08/26-ZNv від 13.10.2008 року, укладений між ПАТ «Форум Банк» та [PERSON] , було розірвано. Зауважує, що як вбачається зі змісту позовної заяви, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.10.2018 року у виконавчому провадженні по виконанню вищезазначеного судового рішення замінено стягувача у справі з ПАТ «Форум Банк» на [PERSON] . Згідно з ухвалою від 19.10.2018 року, залишеною без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, між [PERSON] та ПАТ «Банк Форум» 20 червня 2018 року було укладено договір № 1169 Ф про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги за кредитним договором № 0597/08/26-ZNv від 13.10.2008 року, укладеним із [PERSON] і договором забезпечення. Таким чином, зазначає, що 20 червня 2018 року через 6 років після розірвання договору, тобто припинення зобов`язання за кредитним договором, та договором, що забезпечував таке зобов`язання, було укладено договір уступки вимоги за неіснуючим зобов`язанням. Тобто, у даному випадку в договорі від 20 червня 2018 року не могло йтися власне про уступку вимоги, так як на час укладення цього договору вже не існувало зобов`язання, за яким могло б передаватися право вимоги. При цьому зазначає, що якщо ж кваліфікувати такий договір як купівлю-продаж боргового зобов`язання, то такий договір повинен мати чітко окреслений об`єкт продажу- суму боргового зобов`язання. Така сума була встановлена рішенням суду апеляційної інстанції в розмірі 134 833,47 грн. та 11 січня 2020 року повністю погашена перед відповідачем у даній справі. Оскільки кредитний договір було розірвано у 2012 році, то у 2018 році не могло бути замінено сторону цього кредитного договору шляхом уступки вимоги, так як кредитного договору на той час не існувало. Вважає, що на підставі договору про відступлення було замінено стягувача у виконавчому провадженні, а не кредитора за кредитним договором. Тому, будь-які інші права, тобто права вимоги за кредитним договором, в тому числі на компенсаційні виплати, передбачені ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, до позивача не перейшли, оскільки з припиненням зобов`язання за договором припиняються цивільні права та обов`язки за таким договором. За вищевикладених умов зазначає, що підстави для застосування ч.2 ст.625 ЦК України відсутні, так як не існує зобов`язання та не існує кредитора. Відтак підсумувала, що обгрунтовуючи позов у даній справі позивач не довів, що має право подавати такий позов (що його право є порушеним та існують підстави звертатися за захистом такого права до суду), а відтак просила у позові відмовити. Ухвалою суду від 12.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 09.06.2025 після судових дебатів ухвалою, занесеною до протоколу, оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомлено, що рішення буде ухвалено та проголошено 19.06.2025. Під час ухвалення рішення по даній справі, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, виникла потреба додатково з`ясувати обставини, що мають значення для справи, зокрема виникла необхідність у додатковому дослідженні поданого позивачем розрахунку індексу інфляції і 3% річних та з`ясування фактичних сум, на які здійснювалось нарахування, а також уточнення періоду та строків, за яке такі нарахування здійснювались. Ухвалою суду від 19.06.2025 поновлено судовий розгляд у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних та призначено судове засідання. 17.07.2025 на адресу суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» представником відповідача подано додаткові пояснення, в яких адвокат зазначила, що в частині обґрунтування ціни позову позивач надав розрахунок, що не відповідає вимогам ст.257 та ст.625 Цивільного кодексу України. За таких обставин, за умови недоведеності та необґрунтованості позовних вимог, позов не підлягає задоволенню. Також просила застосувати до позовних вимог у справі строки позовної давності, в тому числі в частині здійснення нарахувань за період, що передує 11 січня 2017 року та надала до пояснень контррозрахунки інфляційних втрат та 3% річних. В судове засідання позивач з`явився, надав пояснення стосовно поданого розрахунку, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив такі задовольнити, щодо клопотання представника відповідача про застосування позовної давності зазначив, що якщо суд дійде висновку про застосування строків позовної давності також просив врахувати, що відповідачем періодично здійснювалась часткова оплата заборгованості, що в свою чергу переривало такі строки. В судовому засіданні представник відповідача заперечила щодо задоволення позову з підстав, наведених у відзиві, зазначила, що у 2012 рішеннями Ужгородського міськрайонного та апеляційного судів кредитний договір був розірваний, а відтак у 2018 році не могли бути змінені сторони у ньому. Вважає, що право вимоги могло передаватись тільки на майбутні зобов`язання, а відтак заперечує право позивача пред`являти вимоги та нараховувати компенсаційні втрати до 2018 року, тобто до моменту укладення договору про уступку вимог і виникнення певних прав вимоги у позивача. Також просила, що у випадку того, якщо суд дійде до висновку про підставність позовних вимог і їх задоволення, застосувати до позову строки позовної давності. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.11.2011 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі № 2п-7815/10 винесено рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» в особі Відділення №3600 Ужгородська дирекція суму заборгованості за кредитним договором № 0597/08/26-ZNv від 13 жовтня 2008 року у розмірі 149\~833,47 грн. та сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1\~498,33 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06.06.2012 рішення суду першої інстанції частково змінено та зменшено суму стягнення з 149.833,47 грн. до 134\~833,47 грн. На підставі згаданого рішення суду виданий виконавчий лист від 20.07.2012 №2-3011/11. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.10.2018 у справі № 2-3011/2011 замінено стягувача у згаданому вище виконавчому листі з ПАТ "Банк Форум" на його правонаступника [PERSON] . 11 січня 2020 року відповідачем виконано рішення суду від 06.06.2012 року. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги по суті є договірною передачею зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Згідно зі\~ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Системний аналіз положень ст.ст. 512, 514 ЦК України свідчить, що відступлення права вимоги можливе у зобов`язанні, яке існує на момент укладення договору про відступлення права вимоги. Таким чином, позивач [PERSON] набув права кредитора на підставі договору відступлення прав вимоги згідно ст.ст. 512, 514 ЦК України, при цьому, до нього перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Також судом встановлено і сторонами не заперечується, що відповідачка проводила оплату заборгованості несвоєчасно та частковими платежами і остаточно погасила наявну заборгованість за рішенням суду першої інстанції від 08.11.2011 (частково зміненого рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06.06.2012) тільки 11.01.2020. За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526,\~599,\~611,\~625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. На підставі вищенаведеного, позивач просить стягнути інфляційні втрати та 3% річних від суми кредитної заборгованості, які за його підрахунком становлять 740\~577,92 грн. за період з 28.07.2010 (дата, яка зазначена в рішенні суду від 08.11.2011, як дата, станом на яку стягнуто заборгованість ) по 01.12.2024 (фактично по місяць, в якому позивач звернувся з даним позовом до суду). За матеріалами справи встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.11.2011 стягнуто з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 149\~833,47 грн. рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06.06.2012 рішення суду першої інстанції частково змінено та зменшено суму стягнення до 134\~833,47 грн. Згідно поданого позивачем розрахунку індексу інфляції та 3% річних відповідачкою були здійснені часткові оплати заборгованості 24.05.2016 у розмірі 17\~394,10 грн., 01.11.2017 820,02 грн., та повна оплата заборгованості 11.01.2020 у розмірі 116\~619,35 грн. Зазначене також підтверджується: - копією постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.05.2016 у ВП №44931751, в якій державний виконавець повідомив, що станом на 24.05.2016 стягнуто на користь ПАТ «Форум Банк» сума боргу в розмірі 17\~394,10 та виконавчий збір стягнуто на користь держави в розмірі 1\~751,87 грн.; - копією листа Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби від 03.09.2018 №14500/14.14-14/10, в якому державний виконавець зазначив, що станом на 03.09.2018 державним виконавцем було перераховано суму боргу в розмірі 18\~214,12 грн. на користь ПАТ «Форум» та 10% виконавчого збору у сумі 1\~842,88 грн. перераховано на користь держави; - копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 11.01.2020 у ВП №60848662, в якій державний виконавець повідомив, що сума боргу за виконавчим документом, основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження боржником сплачені в повному обсязі, таким чином рішення суду виконано, а виконавче провадження підлягає закінченню. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням по справі № 2п-7815/10 (частково зміненим рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 06.06.2012), яке набрало законної сили 06.06.2012, та складало 134 833,47 грн. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20). Також у постанові\~Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 суд касаційної інстанції виснував, що апеляційний суд не врахував та не звернув уваги, що оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 204/3530/17, від 17 лютого 2021 року в справі № 303/7132/18. У свою чергу, вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.03.2024 року про справі № 522/3342/22, де Верховний Суд зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Отже, суд вважає помилковими доводи позивача про те, що період, з якого розпочинається обрахунок інфляційних втрат та 3% річних повинен братись з 28.07.2010 дати, станом на яку стягнуто заборгованість за рішенням суду від 08.11.2011, оскільки в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого і зумовлює застосування положень частини другої\~статті 625 ЦК України, а тому при обрахунку за основу має братися дата судового рішення. В зв`язку з чим позивачу слід відмовити у стягненні інфляційних втрат та 3% річних за період з 28.07.2010 по 07.11.2011. Також суд відмовляє позивачу у стягненні з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період з 12.01.2020 по 01.12.2024, оскільки такі, всупереч вищезазначеним нормам законодавства, нараховані позивачем після повного виконання відповідачем грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду. Отже, суд констатує, що згідно наявних у справі матеріалів та встановлених обставин, у позивача виникло право на стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за період з 08.11.2011 по 11.01.2020. У своїх запереченнях сторона відповідача просила застосувати строки позовної давності до позовних вимог і з цих підстав задовольнити позов частково в межах строків позовної давності. Главою 19 Цивільного Кодексу визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. За змістом статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. За змістом статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Стаття 267 ЦК України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України ). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України ). Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. При цьому, Законом України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОУГО-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 року до 31.10.2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року. У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-523 8св22) та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID -19)». В той же час, з початком повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-ІХ від 15.03.2022, який набув чинності 17.03.2022 року, Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Указом ПрезидентаУкраїни№64/2022 від 24 лютого 2022 в Україні введено воєнний стан із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено. Тобто, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обгрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається, такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 22.09.2022 у справі №920/724/21. У постанові Верховного Суду від 13.01.2025 у справі № 718/435/24 було зазначено наступне: суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, правильно визначив розмір 3 % річних, врахувавши, що стягнення 3 % річних від простроченої суми у цій справі можливе за період з 03 квітня 2017 року до 20 грудня 2023 року за прострочення виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановлення карантину на території України у межах строку позовної давності відповідно до положення пункту 12\~розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який набув чинності 02 квітня 2020 року, щодо продовження строків позовної давності, визначених у\~статті 257 ЦК України. Подібні за змістом правові висновки наведено також у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22). Згідно з частиною 6\~статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідний нормативно-правовий акт. Отже, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, які підлягають врахуванню судом при вирішенні спору, суд вважає вірним здійснювати розрахунок позовної давності щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат починаючи з 12.03.2017, тобто протягом того періоду трьох років (загальна визначена законом позовна давність) із припаданням останнього дня перебігу позовної давності на визначену дату 12.03.2020 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким перебіг строку позовної давності було продовжено на час дії карантину. Отже, з урахуванням пропущення позивачем загальної позовної давності та за наявності заяви відповідача про застосування такої давності у спорі, з огляду на те, що позивач не обґрунтував поважності причин пропущення позовної давності, суд відмовляє у позові до відповідача у частині обґрунтованої вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, за період з 08.11.2011 по 11.03.2017, - за спливом позовної давності. Таким чином суд, з урахуванням викладеного вище та враховуючи часткову сплату відповідачкою заборгованості, провів перерахунок інфляційних втрат та 3% річних, та дійшов висновку, що правомірною до стягнення є сума: - за період з 12.03.2017 по 01.11.2017 на суму заборгованості 117\~439,37 грн. інфляційних втрат в розмірі 10\~843,81 грн. (117\~439,37 x 1.09233536 - 117\~439,37 =\~10\~843,81 грн., інфляційне збільшення розраховане за формулою (101,80:100) x (100,90:100) x (101,30:100) x (101,60:100) x (100,20: 100)x (99,90:100)x\~(102,00:100)\~x\~(101,20:100)\~= 1.09233536), 3% річних в розмірі 2\~268,35 грн. (117\~439,37 x 3%x235:365:100); -\~за період\~з 02.11.2017\~по 11.01.2020\~на суму\~заборгованості 116\~619,35\~грн.\~інфляційних втрат\~в розмірі\~19\~134,62\~грн.\~(116\~619,35\~x\~1.16407762\~-\~116\~619,35\~=\~19\~134,62\~грн.,\~інфляційне збільшення\~розраховане за\~формулою (100,90:100)\~x\~(101,00:100)\~x\~(101,50:100)\~x\~(100,90:100)\~x\~(101,10:100)x\~(100,80:100)\~x\~(100,00:100)\~x\~(100,00:100)\~x\~(99,30:100)\~x\~(100,00:100)\~x\~(101,90:100)\~x(101,70:100)x(101,40:100)\~x\~(100,80:100)\~x\~(101,00:100)\~x\~(100,50:100)\~x\~(100,90:100)\~x\~(101,00:100)\~x\~(100,70:100)\~x\~(99,50:100)\~x\~(99,40:100)\~x\~(99,70:100)\~x\~(100,70:100)\~x\~(100,70:100)\~x\~(100,10:100)\~x\~(99,80:100)\~=1.16407762),\~3%\~річних в\~розмірі 7\~677,42\~грн.\~(з\~02.11.2017\~до 31.12.2019\~-\~116\~619,35\~x\~3\~%\~x\~790\~:\~365\~:\~100= 7\~572,27\~грн.+ з 01.01.2020\~до 11.01.2020\~-\~116\~619,35\~x\~3\~%\~x\~11\~:366:100= 105,15 грн.), в загальному розмірі: інфляційних втрат 29\~978,43 грн. та 3% річних 9\~945,77 грн. Всього з відповідачки підлягає до стягнення на користь позивача сума у розмірі 39\~924,20 грн. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] 39\~924,20 грн. 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.11.2010 у справі №2п-7815/10. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги були заявлені в розмірі 740\~577,92 грн., задоволено вимоги в розмірі 39\~924,20 грн., що складає 5,39 %, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати за сплачений судовий збір в розмірі 319,28 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial