Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

[PERSON] , інтереси якої представляє адвокат Чумаченко О.В., звернулася березні 2025 року до Богуславського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному майні, виключення майна із спадкової маси та зміну черговості спадкування. За змістом позовних вимог, просила суд: встановити факт її спільного проживання однієї сім`єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах із [PERSON] з 2008 про до дня його смерті - [INFO] ; визнати за нею право власності на 1/2 частину легкового автомобіля ВАЗ 21043 2003 року випуску р.н. [NUMBER] , що зареєстрований на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 19.08.2021 року серії [NUMBER] в ТСЦ 3242 та на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та зареєстрований на праві власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 24.03.2006 року державним нотаріусом Богуславської державної нотаріальної контори за реєстровим №1453; виключити 1/2 частину вказаного майна зі спадкової маси в спадковій справі, що відкрилася після смерті [PERSON] ; застосувати положення ч.2 ст.1259 ЦК України та надати право [PERSON] спадкувати разом із спадкодавцями другої черги спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] . Позов обґрунтований наступним. З 1999 року до 07.08.2024 позивач проживала разом із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Протягом цих років вони вели разом спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні витрати, придбавали майно в т.ч. автомобіль, несли витрати на утримання житла, його ремонт, надавала взаємну допомогу та піклувались один про одного. [INFO] [PERSON] помер. Із заявами про прийняття спадщини звернулися позивач у справі - [PERSON] та рідна сестра [PERSON] - відповідач у справі [PERSON] . До спадкової маси, крім іншого, може увійти житловий будинок [ADDRESS] та автомобіль. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, з підстав у ньому зазначених, та просив задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснив, що [PERSON] проживала однією родиною із [PERSON] з 1999 року, однак вона формально перебувала у зареєстрованому шлюбі із іншим чоловіком. Вказаний шлюб був розірваний у 2008р. [PERSON] , проживала однією родиною із [PERSON] . Вони мали спільний бюджет, для потреб родини ними був придбаний автомобіль ВАЗ 21043 р.н. [NUMBER] . Спочатку вони проживали разом у будинку, який належить [PERSON] в [ADDRESS] . В подальшому - у 2006 році [PERSON] після смерті матері отримав спадщину та став власником будинку [ADDRESS] , та переїхав проживати у вказаний будинок разом із [PERSON] . Сприймали вказаний будинок, як будинок їх родини. Вони обидва були особами пенсійного віку, однак [PERSON] із 2008 зареєстрована як ФОП. Вона отримує постійний, регулярний та значний дохід, який спрямовувався на забезпечення добробуту їх із [PERSON] родини. Крім того, за вказані кошти був проведений капітальний ремонт будинку [ADDRESS] (до перенумерації № буд. 111). Зокрема, у вказаному будинку була проведена заміна даху, вікон, дверей, опалення, замощене подвір`я плиткою, встановлений сучасний паркан. Саме за рахунок коштів [PERSON] були зроблені вказані поліпшення будинку та значно зросла його вартість. За станом здоров`я [PERSON] не міг фізично працювати по господарству та потребував сторонньої допомоги, яку йому давала [PERSON] разом із іншими членами її сім`ї. Із своєю сестрою [PERSON] (відповідач по справі) - померлий [PERSON] мав прохолодні стосунки, а після вторгнення РФ - спілкування між ними припинилося, оскільки відповідач є громадянкою РФ та мешкає у РФ. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті суду, оскільки зареєстрована у РФ, про причини неявки суд не повідомила, правом на подачу відзиву на позовну заяву в установлений законом строк не скористалася. З урахуванням того, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, вислухав доводи представника позивача, пояснення свідків, дослідив матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1999 до 07.08.2024 проживала однією сім`єю із [PERSON] за місцем його реєстрації в належному йому житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказаний житловий будинок підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.03.2006 № 1453 та витягом Білоцерківського міжміського БТІ від 19.04.2006 номер витягу 10444196. (а.с.29-30). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , за [PERSON] на праві власності зареєстрований автомобіль ВАЗ 21043 р.н. [NUMBER] , дата реєстрації - 19.08.2021. (а.с.28). Згідно Акту про встановлення факту проживання фізичної особи від 08.08.2024, складеного комісією у складі депутата Богуславської міської ради Шпака В.Г., старости с.Шупики - Ткаченка О.М. , жительки с.Шупики - [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно проживала з 1999 року (без реєстрації місця проживання) однією сім`єю разом із померлим [PERSON] по [ADDRESS] до дня його смерті. (а.с.31) Згідно довідки Виконавчого комітету Богуславської міської ради від 08.08.2024 № 19-15/136, [PERSON] , [INFO] , дійсно проживала з 1999 року (без реєстрації місця проживання) однією сім`єю разом із померлим [PERSON] по [ADDRESS] до дня його смерті. (а.с.32) Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] в м.Київ. (а.с.19). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] та автомобіль ВАЗ 21043 р.н. [NUMBER] . Згідно копії спадкової справи № 143/2024 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , із заявами про прийняття спадщини звернулася [PERSON] - рідна сестра спадкодавця як спадкоємець 2 черги та [PERSON] , яка проживала однією сім`єю із спадкодавцем не менше 5 років до відкриття спадщини - з 1999 року (а.с.4-24). Згідно договору про надання ритуальних послуг від 09.08.2024, комплекс ритуальних послуг, пов`язаних з організацією та проведенням поховання померлого [PERSON] , який помер [INFO] , був замовлений та оплачений [PERSON] - сином позивача у справі. (а.с.33-34). Згідно свідоцтва про державну реєстрацію ФОП серія [NUMBER] від 03.09.2008, [PERSON] має статус фізичної особи - підприємця. (а.с.37). Згідно податкових декларацій про майновий стан і доходи [PERSON] за період 2018-2024р.р., позивач отримувала стабільний та значний дохід від підприємницької діяльності. Згідно відповіді Богуславського ВДРАЦС в Обухівському районі Київської області від 20.03.2025, актових записів про шлюб за період з березня 2008 року по теперішній час, складених на [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] в архіві відділу не виявлено. Перевірку проведено за первинними та поновленими актовими записами цивільного стану, а також за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян. (а.с.46). Згідно консультаційного висновку спеціаліста від 04.06.2024, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 5332/24, [PERSON] страждав на серцево-судинні захворювання та проходив лікування в ДУ "Інститут серця Міністерства охорони здоров`я України", з якого був виписаний 07.08.2024. Свідок [PERSON] суду показав, що у нього у власності був автомобіль ВАЗ 21043 р.н. [NUMBER] . У 2021 році він прийняв рішення продати вказаний автомобіль. Йому стало відомо, що його товариш [PERSON] (син позивача у справі) шукає автомобіль для своєї матері. [PERSON] та [PERSON] приїхали до нього, оглянули автомобіль та прийняли рішення про його придбання. Грошові кошти за автомобіль йому передавав [PERSON] . Під час огляду автомобіля та передачі коштів [PERSON] не був присутній. Побачив його він лише у сервісному центрі МВС під час оформлення купівлі-продажу. Автомобіль був оформлений на [PERSON] за ініціативою [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показав, що знав померлого [PERSON] тривалий час, оскільки вони були односельчанами. Із [PERSON] познайомився на початку 2000 року, коли вона почала проживати в с.Шупики разом із [PERSON] . Вони мешкали однією родиною та він сприймав їх як одну сім`ю. Він був на території їх домоволодіння в с.Шупики та бачив, що вони подвір`я вимостили плиткою, поставили новий паркан, робили внутрішні роботи у будинку. Свідок [PERSON] , яка є дружиною свідка у справі [PERSON] , суду показала, що [PERSON] - її свекруха, а померлий [PERSON] - її двоюрідний дядько. Їй відомо, що разом, як одна родина, вони проживали більше 23 років. Спочатку [PERSON] проживав разом із [PERSON] та її родиною в будинку, що належав [PERSON] по [ADDRESS] . В подальшому, після смерті матері - [PERSON] , як її спадкоємець, отримав у спадщину житловий будинок в [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] переїхали у вказаний будинок та проживали у ньому однією родиною. [PERSON] подарувала належний їй будино по [ADDRESS] сину - [PERSON] . Оскільки іншого житла вона не має, то саме будинок [ADDRESS] сприймався ними та іншими членами сім`ї, як спільний будинок їх родини. Вся родина [PERSON] допомагала їм облаштовувати будинок. Відповідач по справі - [PERSON] не приймала участі у житті брата, не допомагала йому та лише іноді приїздила в гості. З початком війни РФ спілкування між ними припинилося. В будинку було замінено опалення, вікна, двері, ванна, освітлення, придбані меблі. На подвір`ї були зроблені навіси, викладена плитка. [PERSON] та [PERSON] сприймали як одну родину, вони мали спільний бюджет, спільно вирішувати побутові питання. [PERSON] допомагала [PERSON] у побуті, прала його речі, готувала їжу, піклувалася про його здоров`я та лікування, забезпечувала його усім необхідним для життя. [PERSON] мав незадовільний стан здоров`я та не міг фізично працювати. Крім того, він скаржився на болі в області серця, тому йому було організовано обстеження на лікування зусиллями їх родини. В період спільного проживання однією родиною в інтересах їх сім`ї був придбаний автомобіль ВАЗ, який [PERSON] та [PERSON] використовували для потреб їх родини. Свідок [PERSON] суду показав, що товаришує із сином позивача - [PERSON] та іноді вони разом із родинами проводили час на свята. Приблизно у 2005 він побачив разом на сімейному святі [PERSON] та [PERSON] . Він сприймав їх як чоловіка та дружину, оскільки вони піклувалися один про одного як чоловік та дружина. Приблизно з 2010 він часто бував за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] в с.Шупики, оскільки займався ремонтом їх будинку та підвозив будівельні матеріали. В будинку було замінено опалення, встановлений котел, укладена плитка на підлозі та на подвір`ї, встановлені двері. Ремонті роботи тривали приблизно в період 2010-2013р.р. [PERSON] та [PERSON] спільно приймали рішення щодо облаштування будинку та подвір`я. В ході вказаних будівельних робіт будинок значно виріс у ціні, оскільки в ньому було все перероблено. Змінився, також, зовнішній вид будинку. Щодо придбання транспортного засобу зазначив, що він та [PERSON] (син позивача у справі) мають спільного товариша - [PERSON] , який мав намір продати належний йому автомобіль ВАЗ. Вказаний автомобіль він в подальшому побачив на подвір`ї [PERSON] та [PERSON] . За вказаний автомобіль грошові кошти передавав [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] є його матір`ю та приблизно з 1996-1998 р. вона почала мешкати однією родиною із [PERSON] та мешкала із ним до дня його смерті. У спільному шлюбу вони не перебували. При цьому вони мешкали разом як одна родина, мали спільний бюджет, відпочивали разом, спільно приймали рішення щодо їх родини. Більш вагомий внесок до спільного бюджету робила його матір, оскільки вона зареєстрована тривалий час як ФОП та має стабільний та значний дохід, який спрямовувався на поліпшення їх житлових умов та добробуту в родині. Спочатку вони проживали однією родиною в [ADDRESS] , а після отримання [PERSON] у спадок після смерті матері будинок в [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] переїхали до вказаного будинку та продовжити мешкати в ньому удвох, як одна родина. Разом вони робили ремонт у будинку, замінили опалення, вікна, двері, облаштували подвір`я та на ньому була викладена плитка, поставили нову огорожу. За станом здоров`я [PERSON] не міг в повній мірі себе обслуговувати в побуті, оскільки страждав на серцево-судинне захворювання, у зв`язку із чим його матір - [PERSON] опікувалася ним, забезпечувала всім необхідним для життя та лікування. Щодо придбання автомобіля ВАЗ 2104 зазначив, що вказаний автомобіль був ним придбаний у його товариша [PERSON] для потреб родини його матері та [PERSON] . Оформлений він був на [PERSON] оскільки він мав діюче посвідчення водія, та він сприймав їх як одну родину, для потреб якої вказане рухоме майно і було придбане. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). За змістом частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У той же час, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У своїй постанові від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16 Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Разом з тим, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Звертаючись з вказаним позовом, позивач просить встановити факт її проживання з померлим [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 по [INFO] (день смерті [PERSON] ), обгрунтовуючи необхідність встановлення даного факту з метою визнання будинку та легкового автомобіля спільним сумісним майном та його поділу, а також віднесення позивача до спадкоємців четвертої черги як такої, що проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з подальшою зміною черговості у спадкуванні та надання позивачу права на спадкування зі спадкоємцем другої черги, до якої відноситься відповідач. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно вимог ч. 4 ст.3 СК України, сім?я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-ц. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" - членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), алей інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю (постанова Верховного Суду від 15 травня 2024 року, справа № 359/8093/20,. провадження № 61-9484св23). Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 роз`яснив, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Таким чином, з наведеного положення випливає головна ознака подружніх відносин: наявність факту спільного проживання, ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України № 6-148цс12 від 12 грудня 2012 року, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (частина 4 статті 263 ЦПК України). За матеріалами даної справи, факт проживання позивача разом з померлим [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, придбання майна ними, здійснення [PERSON] тривалий час догляду за [PERSON] підтверджується в сукупності наданими позивачем письмовими доказами, а також показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які узгоджуються між собою. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, що у період часу 2008 по 07.08.2024 позивач [PERSON] та [PERSON] проживали окремо, перебували у зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах з іншими особами. Таким чином, надаючи оцінку вказаним доказам у сукупності, встановивши, що позивач разом з померлим [PERSON] з 2008 по день смерті останнього [INFO] проживали разом безперервно у будинку [ADDRESS] , разом відпочивали, проводили свята у колі друзів та родичів, мали спільний бюджет, яким розпоряджалися спільно задля добробуту їх родини, суд вважає доведеними вимоги позивача в частині встановлення факту її проживання однією сім`єю з [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2008 року. Щодо позовних вимог про визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину будинку та транспортного засобу у майні, яке на праві спільної сумісної власності належить жінці та чоловіку, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Верховний Суд України у справі № 6-135цс13, зазначив, зокрема, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна, набутого у власність у цей період, на праві спільної сумісної власності. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності в силу положень статті 74 СК України поширюється й на майно, придбане в період проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Отже законодавством передбачено рівнозначну презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна та майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної сумісної власності. Це означає, що якщо майно придбано подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) вважала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Судовим розглядом встановлено, що 19.08.2021 в інтересах родини [PERSON] та [PERSON] , в період їх спільного проживання був придбаний автомобіль ВАЗ 21043 р.н. [NUMBER] за спільні кошти їх родини та кошти сина позивачки. Таким чином вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із чим за позивачем слід визнати право власності на 1/2 його частину. В частині позовних вимог про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , суд виходить з наступного. Вказаний будинок належав спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.03.2006 № 1453 після смерті його матері - [PERSON] , в той час як судовим розглядом встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року. Таким чином, на вказаний будинок не поширюються положення ст.74 СК України. Разом із тим, згідно ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08.11.2017 по справі № 6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, так і його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. При цьому для застосування передбачених частиною першою статті 62 СК України правил, істотне збільшення вартості майна повинне відбутися саме внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, а не інших чинників (зокрема, загальної зміни цін на ринку нерухомості, інфляційних процесів), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна внаслідок невід`ємних поліпшень. Позивачем доведено, що спірний житловий будинок за час спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] істотно збільшився у своїй вартості внаслідок саме спільних трудових та грошових затрат другого з подружжя, зокрема позивача [PERSON] . Судовим розглядом встановлено, що грошові кошти [PERSON] були використані на ремонт та поліпшення житлового будинку, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивачем доведено істотний приріст вартості вказаного нерухомого майна та причинний зв`язок із її власними затратами та збільшенням вартості будинку. Крім того, позивачем доведено, що первісний об`єкт, нерухомість, яка перебувала у власності [PERSON] , після проведення капітального ремонту, був перетворений у новий об`єкт за змістом і складом, у зв`язку із чим підпадає під дію режиму спільної сумісної власності. Таким чином, в порядку ст.62, 70 СК України, за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку будинку [ADDRESS] . З урахуванням того, що в ході розгляду справи було підтверджено право позивача на 1/2 частку зазначеного вище рухомого та нерухомого майна, зареєстрованого за спадкодавцем, то вказане майно підлягає вилученню зі спадкової маси у спадковому майні після смерті [PERSON] , оскільки відсутні правові підстави для переходу прав на нього до його спадкоємців. В частині позовних вимог про застосування положення ч.2 ст.1259 ЦК України про зміну черговості одержання права на спадкування за законом та надання [PERSON] право спадкувати разом із спадкоємцями другої черги спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , суд зазначає наступне. Спадкування за законом врегульовано в главі 86 Книги шостої ЦК України. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року в справі № 522/21808/18, від 11 вересня 2024 року в справі № 308/7566/19, від 30 жовтня 2023 року в справі № 753/16113/20, від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц та ін.). За вимогами статей 1261-1265 ЦК України: - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; - у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; - у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця; - у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; - у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Згідно з вимогами частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. За змістом ч.2 ст.1259 ЦК України, при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Пунктом 6 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Для задоволення такого позову необхідна наявність усіх п`яти зазначених обставин. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року в справі № 638/11578/21, від 25 вересня 2024 року в справі № 278/2203/21, від 05 червня 2024 року в справі № 357/2432/22, від 26 березня 2024 року в справі № 339/186/22, від 22 березня 2023 року в справі № 753/10668/19. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Так, допитані судом свідки сторони позивача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , показали, що [PERSON] постійно з 2008 року по [INFO] проживала з померлим [PERSON] , доглядала його, оскільки останній хворів, надавала сторонню допомогу, піклувалася про нього та матеріально забезпечувала. Згідно консультаційного висновку спеціаліста від 04.06.204, протоколу ехокардіографічного обстеження від 10.05.2024, витягу із медичної карти стаціонарного хворого № 5332/24 від 07.08.2024, [PERSON] , [INFO] , страждав на серцево-судинні захворювання із ускладненнями та після стабілізації відповідних показників потребував проведення коронарографії. Помер [PERSON] [INFO] в м.Києві після виписки зі стаціонару ДУ «Інститут серця МОЗ України». Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] у віці 64 років. (а.с.19). Судовим розглядом встановлено та підтверджено дослідженими доказами, що у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, наявності серцево-судинних захворювань із ускладненнями, [PERSON] здійснювала постійний догляд за [PERSON] , опікувалась його лікуванням, повністю перебрала на себе обов`язки по забезпеченню побуту сім`ї, в період хвороби спадкодавця вона працювала та, як вбачається з матеріалів справи, її дохід був значним та достатнім для забезпечення потреб їх родини. З огляду на наведене, позивач довела належними і допустимими доказами наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування, зокрема те, що [PERSON] перебував у безпорадному стані через хворобу, а вона, саме в зв`язку з його безпорадним станом, протягом тривалого часу опікувалась ним та матеріально забезпечувала. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України). З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] доведені належними, допустимим і достатніми доказами, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 4 844,80 грн. (2 вимоги немайнового та 2 вимоги майнового характеру), оскільки позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved