Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до Залізничного районного суду м. Львова з позовною заявою до Комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь) про стягнення заборгованості по заробітній платі. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2025 року цивільну справу передано за підсудністю Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В обґрунтування позовної заяви позивачка вказала, що відповідно до наказу Комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь) № 214-ос від 18 серпня 2021 року вона призначена на посаду артистки балету ІІ категорії. Відповідно до наказу КЗ «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь) № 3-ок від 01 червня 2022 року, із позивачкою було призупинено дію трудових відносин з 01 червня 2022 року до відновлення можливості виконувати посадові обов?язки в повному обсязі або завершення воєнного стану в України. П`ятого липня 2022 року позивачка отримала від відповідача відповідь на свою заяву щодо виплати заборгованості по заробітній платі та надання даних про оплату праці за 2022 рік, у якій відповідач вказав про те, що у результаті збройної агресії російської федерації проти України знищено майно та документація театру, зокрема: первинна бухгалтерська та кадрова документація, документація з основної діяльності театру, печатки та штампи театру. Крім того, 29.11.2024 позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату заборгованості по заробітній платі за період з 01.03.2022 - по 05.05.2022 та компенсації за невикористані дні відпустки, а саме за 18 днів основної відпустки та 5 днів додаткової відпустки. 03.01.2025 позивачка отримала відповідь, якою їй було відмовлено у виплаті заборгованості по заробітній платі та компенсації з невикористані дні відпустки. Також, 29.11.2024 позивачка звернулась до відповідача із заявою про звільнення за угодою сторін з 01.12.2024, за результатами розгляду якої наказом відповідача від 29.11.2024 № 169, її було звільнено за угодою сторін з 01 грудня 2024 року. На підставі наведеного позивачка просить суд стягнути з КЗ «Донецький академічний обласний драматичний театр» заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2022 року по 05 травня 2022 року у розмірі 27\~964,00 грн та заборгованість за невикористані дні відпустки у розмірі 10\~180,36 гривень. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначив, що відповідач у листах на адресу позивачки, які по суті є його позицією у даній справі, покликається на відсутність кадрової та бухгалтерської документації, яка необхідна для нарахування заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустки. Водночас додав, що тягар доведення невинуватості та збереження документації лежить на відповідачеві як на роботодавцеві. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлені судом строки не подав, у зв`язку з чим суд розглянув справу в його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належним чином зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Як вбачається з копії наказу про прийняття на роботу від 18.08.2021 № 214-ОС, [PERSON] з 20.08.2021 призначено на посаду артистки балету ІІ категорії КЗ «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь), за умовами контракту на строк до 26 серпня 2022 року. З копії наказу КЗ «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь) від 01.06.2022 № 3-ок встановлено, що дію трудових відносин з працівниками КЗ «ДАОДТ (м. Маріуполь) було призупинено з 01 червня 2022 року до відновлення можливості виконувати посадові обов`язки в повному обсязі або завершення воєнного стану в Україні. До вказаного наказу додається список працівників КЗ «ДАОДТ (м. Маріуполь), з якими призупинено трудові відносини з 01.06.2022, у якому в рядку з порядковим номером 62 значиться [PERSON] . Згідно з копією відповіді, адресованої позивачці 05 липня 2022 року за № 47, комунальний заклад «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь) повідомляє, що в результаті збройної агресії рф проти України знищено майно та документацію театру, зокрема, бухгалтерську та кадрову документацію, документацію з основної діяльності театру, печатки та штампи театру, про що подано заяву до Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області. Крім того, відповідач покликається на розпорядження голови облдержадміністрації - начальника обласної військової адміністрації від 03 травня 2022 року № 39/5-22-рк «Про призупинення дії контракту з директором художнім керівником комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь), відповідно до якого призупинено з 05 травня 2022 року дію контракту від 25 листопада 2021 року, укладеного з [PERSON] на посаду директора художнього керівника комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь), а виконання обов`язків директора художнього керівника театру покладено на режисера-постановника [PERSON] до відновлення дії зазначеного вище контракту або призначення нового директора. З урахуванням цього, виплата та нарахування заробітної плати позивачці за період, коли виконуюча обов`язки директора художнього керівника театру [PERSON] не здійснювала виконання обов`язків, не є можливим. Водночас, вирішення питання про нарахування та виплату позивачці заробітної плати за березень квітень 2022 року можливе тільки після відновлення дії контракту з попередні директором театру [PERSON] та відновлення відповідної документації. З матеріалів, доданих до позовної заяви, також встановлено, що 29.11.2024 позивачка написала заяву про звільнення її з комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь) з 01.12.2024 за угодою сторін. [PERSON] було звільнено з комунального закладу «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь) з посади артистки балету ІІ категорії за угодою сторін з 01 грудня 2024 року, що підтверджується доданою до позовної заяви копією наказу КЗ «Донецький академічний обласний драматичний театр» (м. Маріуполь) від 29.11.2024 № 169-к. Досліджуючи матеріали позовної заяви, суд встановив, що 29.11.2024 позивачка звернулася до відповідача із заявою про виплату їй заборгованості по заробітній платі за період з 01.03.2022 по 05.05.2022, а також компенсації за невикористані 23 дні відпустки (18 днів основної відпустки за дев`ять місяців роботи та 5 днів додаткової відпустки). Зі змісту відповіді на вищевказану заяву вбачається, що відповідач вважає, що у нього відсутній обов`яозк виплачувати заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, через втрату бухгалтерської та кадрової документації, у зв`язку з чим у відповідача відсутнє підтвердження щодо виконання [PERSON] умов трудового договору. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці. Позаяк, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), а обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п. 2 цього Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем та виконувала покладені на неї трудові обов`язки в повному обсязі, а при звільненні не отримала всі належні їй платежі, слід констатувати, що майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 74 КЗпП, громадянам, які перебувають у трудових відносинах із підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, підлягають наданню щорічні (основна й додаткові) відпустки зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно зі ст. 2 Закону України "Про відпустки", право на відпустки мають громадяни України, що перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", в період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік. У разі звільнення працівника в період дії воєнного стану йому належить виплатити грошову компенсацію відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки", яка передбачає, що у разі звільнення працівника йому підлягає виплаті грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи наведене, а також те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження або спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд дійшов висновку за належне прийняти наданий позивачкою розрахунок та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 27\~964,00 грн та заборгованість за невикористані дні відпустки у розмірі 10\~180,36 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позаяк позивачкою сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 969,00 грн, зазначена сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного та

Outcome: approved