Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

20 листопада 2024 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява, якою представник позивача адвокат Кєєр О.С. просить суд : зняти арешт, накладений 28 листопада 2014 року Реєстраційною службою Бориспільського міськ-районного управління юстиції Київської області на житловий будинок, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження : 7871647; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості про обтяження арешт нерухомого майна за адресою : [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження : 7871647), що зареєстровані Реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області 28 листопада 2014 року на підставі ухвали Дарниць-кого районного суду міста Києва від 18 листопада 2014 року по справі №753/17437/14. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , з надвірними будівлями та спорудами. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач [PERSON] дізналася, що на дане майно накладено арешт на підставі ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року у задоволенні клопотання [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову відмовлено з підстав подання даного клопотання не стороною у справі. Станом на дату подання заяви, права [PERSON] порушені, адже на момент коли остання була власником нерухомого майна, щодо зазначеного майна застосовувалися заходи забезпечення позову за цивільною справою № 753/17437/14 та [PERSON] не була учасником цієї справи. Тому, позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 02 січня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. Ухвалою суду від 20 травня 2025 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті з викликом і повідомленням сторін. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Натомість представник позивача подав до суду заяву, якою просив суд розгляд справи здійснити за його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Від представника третьої особи виконавчого комітету\~Бориспільської міської\~ради,\~Бориспільської міської\~радита представника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли листи, якими, крім іншого, просили розгляд справи проводити без їхньої участі, не заперечували проти ухвалення рішення, покладаються на розсуд суду у вирішенні спору. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно вимог ст.\~223,\~280,\~281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи не заперечує і представник позивача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Враховується судом і\~рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за №17-рп/2011\~згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України\~встановлено,\~що кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.\~1\~ст.\~81,\~89\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За змістом ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Судом встановлено, що [PERSON] являється власницею житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 371093866 від 22 березня 2024 року та № 403185509 від 11 листопада 2024 року; копією свідоцтва від 23 травня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі № 543 (а.с. 10-17). Позивач дізналась про наявність в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження, а саме : арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 7871647, зареєстрований 28 листопада 2014 року реєстраційною службою Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 14-15). Встановлено, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований у [ADDRESS] , загальною площею 101,3 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м., який належить на праві власності [PERSON] (справа № 753/17437/14-ц) (а.с. 19-21). Також, згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року позов задоволено. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року залишено без змін (а.с. 22-24, 27-30). Крім того,\~згідно ухвали\~Дарницького районного\~суду м.\~Києва від\~09\~травня 2024\~року в\~задоволенні заяви\~ [PERSON] \~про скасування\~заходів забезпечення\~позову у\~цивільній справі\~№ 753/17437/14-ц\~відмовлено,\~у зв`язку\~з тим,\~що заявник\~не є\~стороною по\~вказаній цивільній\~справі (а.с.\~31-32) Проте, наявність вказаного обтяження створює перешкоди та порушує права власності позивача, оскільки унеможливлює реалізацію її прав на дане майно. Відповідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1. ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряд-жається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 1 Першого протоколу до\~Європейської конвенції з прав людини\~визначає: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. На підставі наведеного суд приходить висновку, що наявний арешт порушує права позивача, так як вона не має можливості розпоряджатися своїм майном. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відтак, оскільки відсутні підстави для подальшої заборони відчуження об`єктів нерухомого майна позивача та у зв`язку із тим, що власником майна, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] на день винесення ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року була позивач, суд приходить переконання про необхідність зняття заборони відчуження об`єктів нерухомого майна [PERSON] .. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність заборони на майно позивача, неможливість скасування заборони в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про скасування заборони, захистити своє порушене право не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] та необхідність захисту її прав шляхом скасування такої заборони, а відтак і про задоволення позову у повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved