Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

10.12.2024 позивач через представника - адвоката Бекірова С.Н., звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначено, що батько позивачки [PERSON] 20.05.2014 на підставі договору купівлі-продажу придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 07.11.2023 [PERSON] подарував вказану квартиру доньці - позичу [PERSON] . Однак, у 2024 році позивачка випадково дізналася, що 18.05.2018, тобто вже після набуття у власність її батьком [PERSON] квартири, державним виконавцем Оболонського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у межах виконавчого провадження № [NUMBER], де боржником був [PERSON] , була винесена постанова про накладення арешту на майно боржника, у тому числі на квартиру [ADDRESS] , номер запису про обтяження 26422172 від 01.06.2018. 12.09.2024 позивач звернулася до Оболонського ВДВС із заявою про скасування арешту на спірну квартиру, що накладений в рамках виконавчого провадження № [NUMBER], проте листом від 04.12.2024 відділ ДВС повідомив позивачку про нібито відсутність правових підстав для скасування арешту. Враховуючи, що спірна квартира після 20.05.2014 не належала боржнику [PERSON] , державний виконавець не мав жодних правових підстав для накладення на неї арешту у 2018 році. Відтак, державний виконавець своїм незаконним рішенням та подальшою бездіяльністю порушив право приватної власності позивачки на нерухоме майно. За наведених обставин, позивач, посилаючись, зокрема, на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] ; зняти арешт з нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Величко Р.С. про арешт майна боржника від 18.05.2018 у межах виконавчого провадження № [NUMBER], номер запису про обтяження 26422172 від 01.06.2018; судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою суду від 24.12.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.03.2025 за клопотанням представника позивача витребувано з Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № [NUMBER]. 07.04.2025 до суду з Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшли копії матеріалів виконавчого провадження № [NUMBER]. Ухвалою суду від 16.04.2025 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві (код ЄДРПОУ 39439980). Ухвалою суду від 16.05.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав. Додатково зазначив, що первісний власник [PERSON] , боржник у виконавчому провадженні, набув право власності на спірну квартиру у 2008 році і його право власності було зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 33989939. З 2013 року Реєстр прав власності на нерухоме майно припинив своє функціонування як самостійний Реєстр та був включений як архівна складова до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На сьогодні формально існує дві електронні системи, в яких зберігаються відомості про права власності та інформація зі старого реєстру переноситься до нового за принципом «наповнення за зверненнями». При перенесенні відомостей зі старого реєстру до нового в старому проставляється відмітка про «погашення» права власності, разом з цим до 22 червня 2018 року законодавством не передбачалось погашення записів. Під час реєстрації права власності на спірну квартиру на ім`я [PERSON] у 2014 році у Реєстрі прав власності на нерухоме майно приватним нотаріусом Соколовим О.Є. не була проставлена відмітка про погашення права власності [PERSON] , оскільки це не було передбачено законодавством. У зв`язку з чим станом на час накладення арешту державним виконавцем на майно боржника [PERSON] 18.05.2018 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно зберігався запис про право власності попереднього власника [PERSON] . При цьому, державний виконавець, накладаючи арешт на спірну квартиру, не перевірив актуальні відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо особи дійсного власника квартири та наклав обтяження на нерухоме майно, яке вже на той час не належало боржнику. Такі дії державного виконавця є неправомірними і порушують права позивачки як власника майна, а отже Оболонський ВДВС є належним відповідачем у справі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача - Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що боржником [PERSON] перед стягувачем - ГУ ДФС у м. Києві, до теперішнього часу не погашено податкову заборгованість у розмірі 225 647,72 грн., з приводу примусового стягнення якої було відкрите ВП № [NUMBER], а тому відсутні підстави для зняття арешту з майна. У зв`язку з неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачів, які не повідомили про причини неявки, враховуючи, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 20.05.2014 [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного з [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., реєстровий номер 486. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.05.2014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 364131380380, що підтверджується витягом № 21867460 від 20.05.2014. На підставі договору дарування від 07.11.2023, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С., [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] позивачу [PERSON] . Право власності на вказану квартиру зареєстроване за [PERSON] 07.11.2023, про що здійснено відповідний запис № 52426949 у Державному реєстрі речових прав, що підтверджується витягом № 353419290 від 07.11.2023. При цьому, під час реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] державним реєстратором проставлено у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відмітку про погашення запису про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 45 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 № 1141 (в редакції постанови КМУ № 484 від 06.06.2018; постанови КМУ № 399 від 13.05.2020), у разі державної реєстрації прав, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 р. в архівній складовій частині Державного реєстру прав, після внесення до Державного реєстру прав відомостей, передбачених пунктами 41, 42 та 44 цього Порядку, державний реєстратор проставляє у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відмітку про погашення запису про об`єкт нерухомого майна, незавершеного будівництва (крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту), в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та/або Державному реєстрі іпотек відмітку про погашення запису про обтяження речового права та/або запису про іпотеку. Правила цього пункту в частині проставлення відмітки про погашення запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та/або Державному реєстрі іпотек застосовуються також у разі, коли така державна реєстрація вже проведена в Державному реєстрі прав без проставлення відповідної відмітки під час проведення наступних реєстраційних дій щодо відповідного об`єкта нерухомого майна за умови належної ідентифікації такого об`єкта у відповідних реєстрах або у разі відсутності необхідності проведення реєстраційних дій - за заявою про виправлення технічної помилки. Таку заяву може подати також особа, записи про яку в Реєстрі прав власності на нерухоме майно залишилися без проставлення відмітки про погашення, або її спадкоємці (правонаступники). Як вбачається з матеріалів ВП № [NUMBER] на виконанні в Оболонському ВДВС перебувало вказане виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого листа № 826/13035/17, виданого 13.03.2018 Окружним адміністративним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві податкової заборгованості у розмірі 225 647,72 грн. Таким чином, боржником у ВП № [NUMBER] був [PERSON] , стягувачем - ГУ ДФС у м. Києві. Під час примусового виконання вказаного вище виконавчого документа державним виконавцем Оболонського районного ВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Величком Р.С. 18.05.2018 винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] . Державним виконавцем Величком Р.С. у Державному реєстрі речових прав 01.06.2018 зареєстроване обтяження: арешт нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (номер запису про обтяження - 26422172) на підставі відомостей, отриманих державним виконавцем з Реєстру прав власності на нерухоме майно, де був зазначений реєстраційний номер нерухомого майна - 33989939, а власником - [PERSON] . Натомість, станом на час реєстрації державним виконавцем Оболонського РВДВС Величком Р.С. вказаного обтяження на підставі відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме вже був наявний інший реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 364131380380, який існував і станом на час укладення договору купівлі-продажу від 20.05.2014, на підставі якого квартира [ADDRESS] вибула з власності боржника [PERSON] , тобто задовго до накладення на неї арешту державним виконавцем. Таким чином, державним виконавцем неправомірно був накладений арешт на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , оскільки вказане майно не належало боржнику [PERSON] , а власником був [PERSON] . У подальшому постановою старшого державного виконавця Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Стужука П.П. від 19.10.2021 виконавчий лист № 826/13035/17, виданий 13.03.2018 Окружним адміністративним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві податкової заборгованості у розмірі 225 647,72 грн., повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач 12.09.2024 зверталася до Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з заявою про скасування арешту з квартири [ADDRESS] , накладеного у межах ВП № [NUMBER], проте листом від 04.12.2024 за вих. № 29648/3 їй було відмовлено з огляду на відсутність підстав для зняття арешту з майна. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Таким чином, оскільки під час винесення постанови державним виконавцем Оболонського районного ВДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Величком Р.С. від 18.05.2018 про арешт майна боржника, якою накладений арешт на квартиру [ADDRESS] , вказана квартира не належала боржнику [PERSON] , власником квартири був [PERSON] , вимоги позивача про зняття арешту з квартири є обґрунтованими, а отже позов в цій частині підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Під час розгляду справи судом враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 658/715/16-ц; від 13.03.2019 у справі № 815/615/16; від 22.04.2019 у справі № 661/624/16-ц; від 26.11.2019 у справі № 905/386/18; від 11.03.2020 у справі № 803/1485/17. Разом з тим, позов в частині вимоги про визнання за позивачем права приватної власності на квартиру [ADDRESS] задоволеню не підлягає з огляду на наступне. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно дол частин 3, 4 статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено судом, позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 07.11.2023 та того ж дня зареєструвала своє право власності у Державному реєстрі речових прав (запис № 52426949). Спір у даній справі не пов`язаний з належністю майна, на яке накладено арешт, а отже право позивача як власника нерухомого майна не потребує судового захисту у спосіб визнання за нею права власності на квартиру, власником якої вона є з 07.11.2023. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів у дольовому порядку підлягають стягненню витрати позивача по сплаті судового збору за позовну вимогу немайнового характеру - зняття арешту з майна, у розмірі 1 211,20 грн., з кожного по 605,60 грн.

Outcome: partial