Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

У листопаді 2024 року [PERSON] , який представляє інтереси позивача [PERSON] , яка є законним представником неповнолітнього сина [PERSON] , звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , яка є законним представником неповнолітньої [PERSON] , в якому просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.11.2024 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин. Представником позивача до суду подано заяву, у якій він просить провести розгляд справи за його з позивачем відсутності та задовольнити позовні вимоги. [PERSON] до суду надіслала заяву, у якій зазначила, що визнає вимоги позову та не заперечує проти його задоволення. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явилися. Вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] 10.05.2012 року видано ордер на житлове приміщення №36 серія 009018 із сім`єю із 5 осіб на право заселення житлового приміщення, а саме квартири розташованої за адресою по [ADDRESS] . В цьому ордері зазначено, що сім`я з 5 осіб складається з: [PERSON] , [PERSON] (син), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука). Як зазначено у позові позивач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , відповідач [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . [PERSON] народилася [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Відповідно до інформації про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, яку видано Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано місце приживання осіб: [PERSON] , [INFO] , з 09.09.2021 року; [PERSON] , [INFO] , з 29.11.2021 року; [PERSON] , [INFO] , з 29.11.2021 року; [PERSON] , [INFO] , з 29.11.2021 року. В акті про не проживання осіб за місцем реєстрації [ADDRESS] , зазначено, що за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , її донька [PERSON] але фактично не проживають з 2016 року по 02.11.2024 року (дата складання акту). Відповідач [PERSON] у своїй заяві про визнання позову зазначила, що вона із донькою [PERSON] , [INFO] , з 01.06.2022 року мешкає і зареєстрована в Німеччині, де офіційно працює, а донька навчається у школі. В Україну повертатися не будуть. Вирішуючи обґрунтованість позовних вимог суд зазначає таке. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим, поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17 (провадження №61-7317св19), від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12 травня 2021 року у справі №301/288/20 (провадження № 61-2566св21). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доказами, які перебувають в матеріалах справи, дійсно підтверджують факт тривалого не проживання відповідачів у спірній квартирі, що також підтверджує і сам відповідач [PERSON] у своїй заяві про визнання позову. Судом в ході розгляду цивільної справи не встановлено поважності причин відсутності [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON] , понад 6 місяців в квартирі за місцем реєстрації. Разом з тим, суд відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати його лише з досягненням певного віку. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі № 759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі № 673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі № 161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі № 520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі № 554/3141/21. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Станом на день звернення до суду, [PERSON] , [INFO] , не досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак є малолітньою дитиною у розмінні ч. 2 ст. 6 СК України, а факт не проживання дитини в квартирі, а також те, що його матір має інше житло не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також суд враховує наданий виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, як органом опіки та піклування, висновок 16022/02.02.01-22/06/14/25 від 18.06.2025 року про недоцільність визнання дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому зазначено, що в результаті зняття з реєстрації місця проживання із неприватизованого житла дитина [PERSON] , [INFO] , втратить право на приватизацію житла, в якому вона на цей час зареєстрована, що суперечить інтересам дитини і призведе до порушення її права на житло. З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів того за якою адресою буде зареєстроване місце проживання дитини у разі визнання її втратившою право на житло та повернення на територію України, суд не приймає визнання позову [PERSON] , оскільки це суперечитиме інтересам дитини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, перевіривши доводи сторін, фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача. Враховуючи вищевказане,

Outcome: dismissed