Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

До Ємільчинського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про стягнення страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, в розмірі 224000 грн. Заяви по суті справи. В обґрунтуванняпозову позивач зазначила, що 23.02.2025 трапилася ДТП, внаслідок якої загинула дочка позивачки [PERSON] . За фактом ДТП порушена кримінальна справа, складено обвинувальний акт, який направлений на розгляд до суду. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «Toyota Solara», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у відповідача відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №221664574. Відповідно до статті 22 Закону №1961-IV, в редакції чинній на дату ДТП, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи. Згідно п.23.1 ст.23 Закону України №1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров?ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, серед іншого, є шкода, пов?язана із смертю потерпілого. Відповідно до пункту 27.1 статті 27 Закону України №1961-IV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV). До осіб, що мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника, слід віднести: непрацездатних осіб, які були на утриманні; непрацездатних осіб, які мали на день смерті потерпілого право на одержання від нього утримання. Позивач вказує, що є матір`ю загиблої в ДТП [PERSON] . Позивач є особою пенсійного віку, якого вона досягла у 2009 році, тобто на момент ДТП вона була непрацездатною, хворіла, потребувала постійного лікування та догляду. Позивач наголошує, що на день смерті дочки перебувала на її утриманні та мала право на одержання від неї утримання. Тому, просить суд задовольнити позовні вимоги в розмірі 224000 грн (в межах ліміту страхової суми). Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти позовних вимог, вказав, що вони є необгрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. Страхова компанія відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування в зв`язку з смертю [PERSON] в результаті ДТП, причина відмови полягала у відсутності підстав для отримання страхового відшкодування за втрату годувальника. Відтак, вимоги позивача ґрунтуються на ст. 1200 ЦК України, відповідно у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Із змісту вищезазначеної норми вбачається, що право на відшкодування шкоди має особа, яка перебувала на утриманні у особи, що загинула (або мала право перебувати на її утриманні). Разом з тим, у даній нормі міститься вказівка на умови, за яких особа набуває відповідне право та строк протягом, якого має здійснюватися відшкодування, в залежності від того, до якої категорії відноситься особа, що перебувала на утриманні (дитина, чоловік, дружина, особа з інвалідністю тощо). Водночас, даний перелік не встановлює коло осіб, які автоматично вважаться такими, що перебували на утриманні у потерпілої особи. Відповідач звертає увагу, що ст. 1200 ЦК України прямо встановлені наступні умови, за яких особа набуває право на отримання відшкодування, а саме: 1) непрацездатність особи; 2) факт перебування особи на утриманні у загиблого (або наявність такого права). З аналізу даної статті вбачається, що ці дві умови повинні мати місце одночасно, тобто один лише факт непрацездатності особи не є достатньою підставою для здійснення їй відшкодування в порядку ст. 1200 ЦК України. Непрацездатні члени сім?ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв?язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо. Крім того, відповідач просить суд звернути увагу на правові висновки, які містяться у постанові Верховного Суду по справі №301/160/17 (провадження №61-28415св18) від 10 жовтня 2018 року, у якій зазначено: «право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом». Позивачем до позовної заяви долучено Довідку про доходи, відповідно до якої розмір пенсії за віком [PERSON] (позивачки) складає: Вересень 2024 - 9463,07 грн, жовтень 2024 року - 9463,07 грн, листопад 2024 року - 9463,07 грн, грудень 2024 року 9463,07 грн, січень 2025 року 6862,07 грн, лютий 2025 року 6862,07 грн. Дохід позивачки є вищим за прожитковий мінімум. Крім того, відповідач вказує, що дохід загиблої дочки був меншим за пенсію позивачки, тому дочка не могла утримувати свою матір. Тому, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача подав відповідь на відзив та зазначив, що аргументом відповідача є те, що позивач нібито не перебувала на утриманні загиблої доньки, оскільки розмір її пенсії перевищував прожитковий мінімум та дохід доньки. Цей аргумент ґрунтується на свідомому ігноруванні ключової норми права. Відповідач у своєму відзиві сам цитує статтю 1200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), однак вибірково тлумачить її зміст. Вказана стаття чітко визначає, що право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на утримання. Отже, законодавець встановив дві самостійні, альтернативні підстави для отримання відшкодування: 1. Факт перебування на утриманні. 2. Наявність права на отримання утримання на день смерті потерпілого. Позивач у своїй позовній заяві обґрунтовує вимоги саме наявністю у неї права на утримання від доньки, яке існувало на момент її трагічної загибелі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов?язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Позивач є непрацездатною особою з 2009 року, що підтверджується пенсійним посвідченням та фактом досягнення пенсійного віку, встановленого законом. Таким чином, перша умова для виникнення права на утримання - непрацездатність - є доведеною та не заперечується відповідачем. Щодо поняття «потреба в матеріальній допомозі», то позивач вказав, що відповідач намагається переконати суд, що «потреба в матеріальній допомозі» виникає лише тоді, коли дохід особи є меншим за прожитковий мінімум. Ця позиція прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду. У постанові Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі N? 212/1055/18-ц (провадження №61-2386сво19) зазначено: «...отримання матір?ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі». Матеріалами справи підтверджується, що позивач є особою похилого віку, проживає сама у селі, має низку хронічних захворювань (захворювання печінки, фіброзно-кістозна хвороба молочних залоз, ішемічна хвороба серця) та, як зазначено в акті обстеження матеріально-побутових умов №57, «хворіє, потребує лікування». Очевидно, що витрати на підтримання здоров?я та придбання ліків для лікування таких хвороб значно перевищують базові потреби, які покриваються прожитковим мінімумом. Представник відповідача подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що статтею 1200 ЦК України прямо встановлені наступні умови, за яких особа набуває право на отримання відшкодування, а саме: 1) Непрацездатність особи; 2) Факт перебування особи на утриманні у загиблого (або наявність такого права). З аналізу даної статті вбачається, що ці дві умови повинні мати місце одночасно, тобто один лише факт непрацездатності особи не є достатньою підставою для здійснення їй відшкодування в порядку ст. 1200 ЦК України. Відповідач звертає увагу на правові висновки, які міститься у постанові Верховного Суду по справі № 165/325/17 (провадження № 61-11674св18) від 18 квіт) 2018 року «Непрацездатні члени сім?ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманця потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв?язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Відповідач зазначає, що умовою виникнення обов?язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов?язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Непрацездатні члени сім?ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв?язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). До позовної заяви представником позивача на підтвердження факту утримання загиблим позивачки додано Акт № 57 обстеження матеріально-побутових умов сім?ї від 28.05.2025. В акті зазначено, що позивачка «зареєстрована та проживає, за адресою: [ADDRESS] , проживає сама... Отримує пенсію, з додаткових доходів орендна плата за земельну ділянку, інших доходів не має. Хворіє, потребує лікування.» Даний акт підписаний старостою, яка не уповноважена визнавати перебування факт на утриманні, це повноваження виключно суду, а не органів місцевого самоврядування. Відсутнє рішення суду, що загибла [PERSON] утримувала свою матір. Тому, у позивачки відсутнє право на отримання шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України. Ухвалою суду від 03.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження на 26.06.2025. Ухвалою суду від 26.06.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 21.07.2025. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про розгляд справи. Протокольною ухвалою від 21.07.2025 суд відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 28.07.2025. Судове засідання, призначене на 28.07.2025, відкладено на 31.07.2025 для належного повідомлення відповідача про розгляд справи. У судове засідання 31.07.2025 сторони не з`явилися, належним чином повідомлені про судове засідання, призначене для ухвалення та проголошення судового рішення. Відповідно до ч.4 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Застосування технічних засобів фіксування під час судового засідання не здійснювалось відповідно до ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників судового процесу. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 23 лютого 2025 року близько 10 год. 30 хв. водій [PERSON] , керувала автомобілем марки «TOYOTA SOLARA», реєстраційний номер [NUMBER] , та рухалася ним по автомобільній дорозі «Бараші-Хорошів-Топорище» в напрямку селища Хорошів Житомирського району Житомирської області. У вказаний день та час, проїжджаючи ділянку автомобільної дороги поблизу с. Вишняківка Житомирського району Житомирської області, водій [PERSON] , не врахувала дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, допустила виїзд за межі дороги в правий кювет, з подальшим зіткненням із деревом, після чого автомобіль припинив рух та перекинувся на дах. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир [PERSON] отримала тілесні ушкодження, від яких загинула на місці пригоди. За фактом ДТП слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Житомирській області матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025060680000014 (а.с.14). Згідно висновку судово-медичної експертизи №219 від 27.02.2025, проведеної в рамках кримінального провадження №12025060680000014: «Смерть [PERSON] настала від відкритого перелому кісток склепіння та основи черепа з крововиливами під м?які та тверду мозкові оболонки з забоєм головного мозку, який ускладнився розвитком набряку та дислокації головного мозку. Це підтверджується виявленням ушкоджень і значного набряку та дислокації головного мозку. 2. При судово-медичній експертизі трупа [PERSON] виявлені тілесні ушкодження: - рана в тім?яній ділянці голови, більше зліва, в ділянці лівого кута рота, синці в наволочних ділянках зліва та справа, садна на лівій половині обличчя від нижньої щелепи до волосистої частини, крововилив в м?які тканини голови в лівій скронево-тім?яній ділянці, лінійний перелом кісток основи та склепіння черепу, дифузний субарахноїдальний крововилив, субдуральний крововилив зліва до 40 см.куб., забої мозку, кров в шлуночках мозку; - синці на тильній поверхні кистей справа та зліва, на передній поверхні живота зліва, на передній поверхні правої гомілки, непрямі перелом грудини в 5-му міжребір?ї та 2-5 ребер зліва по середньо-ключичній лінії, повні поперечні переломи обох ключиць. Весь комплекс ушкоджень у [PERSON] утворилися від дії тупого предмету (предметів), незадовго до настання ознаки тяжких тілесних са настала від відкритого перелом. під м?які та тверду мозкові обс розвитком набряку та дислокац. ушкоджень і значного набряку медичній експертизі трупа Сорок. ділянці голови, більше зліва, в діл зліва та справа, садна на лівій по. частини, крововилив в м?які ткани голови в лівій скронево-тім?яній ділянці, лінійний перелом кісток основи та склепіння черепу, дифузний субарахноїдальний крововилив, субдуральний крововилив зліва до 40 см.куб., забої мозку, кров в ноуночках мозку; - синці на тильній поверхні кистей справа та зліва, на передній поверхні живота зліва, на передній поверхні правої гомілки, непрямі перелом грудини в 5-му міжребір?ї та 2-5 ребер зліва по середньо-ключичній лінії, повв поперечні переломи обох ключиць. Весь комплекс ушкоджень у [PERSON] утворилися від дії тупого предмету (предметів), незадовго до настання смерті мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення та є в прямому причинному зв?язку з настанням смерті. 3. Судячи по характеру та локалізації ушкоджень, переважання внутрішніх ушкоджень зовнішніми, масивності травми у [PERSON] можна вважати, що весь комплекс ушкоджень міг утворитися в умовах дорожньо-транспортної пригоди при ударах тіла об деталі салону автомобіля» (а.с.16 зворотній бік-19). 27.03.2025 року слідчим СВ ВП №3 Житомирського РУП N№22 ГУНП в Житомирській області, старшим лейтенантом поліції Мельник Ю.А., складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12025060680000014 стосовно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який затверджено прокурором Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури Житомирської області та передано на розгляд до Хорошівського районного суду Житомирської області, яким прийнято вказаний обвинувальний акт до розгляду у справі №276/532/25 (кримінальне провадження №1-кп/276/80/25) (а.с.21 зворотній бік-23). Факт смерті [PERSON] , [INFO] , підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Ірпінським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 05 березня 2025 року (а.с.24). На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією автомобіля марки «TOYOTA SOLARA», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» згідно з полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №221664574 (а.с.34). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.03.1986 Усолусовською сільською радою Ємільчинського району Житомирської області вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є: мати [PERSON] , батько [PERSON] (а.с.26). 09 травня 2025 року ПрАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за заявою позивачки здійснило останній виплату страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 48000 грн, що стверджується розрахунком страхового відшкодування та не заперечується відповідачем (а.с.41 зворотній бік). Разом з тим, ПрАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» не здійснено виплату позивачці за її заявою, надісланою відповідачу 18.03.2025, страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого на підставі п. 27.2\~ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 288000 грн. Страхова компанія відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування в зв`язку з смертю [PERSON] в результаті ДТП, причина відмови полягала у відсутності підстав для отримання страхового відшкодування за втрату годувальника. Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Спірні правовідносини виникли щодо відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, цивільно-правова відповідальність володільця якого є застрахованою. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, визначено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІV від 01.07.2004, який діяв на дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. У пункті 1.3 статті 1 Закону №1961-ІV визначено, що потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Зокрема, статтею 3 Закону №1961-ІV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону №1961-ІV ). За статтею 6 Закону №1961-ІV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Статтею 22 Закону №1961-ІV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону). Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону №1961-ІV. Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика. Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином. закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18). Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Відповідно п. 27.1, 27.2 ст. 27 цього Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених\~статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених\~статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених\~законом\~на день настання страхового випадку. Наведена норма Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою (висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 (провадження № 61-12719сво20)). Згідно з\~частиноюпершою статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Отже, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.03.1986 Усолусовською сільською радою Ємільчинського району Житомирської області вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , є: мати [PERSON] , батько [PERSON] (а.с.26). Батько [PERSON] помер [INFO] (а.с.26 зворотній бік) Мати [PERSON] є пенсіонером з 2009 року, отримує пенсію за віком в розмірі: Вересень 2024 - 9463,07 грн, жовтень 2024 року - 9463,07 грн, листопад 2024 року - 9463,07 грн, грудень 2024 року 9463,07 грн, січень 2025 року 6862,07 грн, лютий 2025 року 6862,07 грн (а.с.29 зворотній бік). [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , одна, утримує невелике підсобне господарство, обробляє невелику земельну ділянку, отримує пенсію та орендну плату за земельну ділянку (1 раз в рік), інших доходів не має, хворіє, потребує лікування, що підтверджено витягом з реєстру територіальної громади від 15.02.2024 та актом №57 обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 28.05.2025 (а.с.28 зворотній бік, 31-32). Позивачка хворіє захворюваннями печінки, фіброзно-кістозною хворобою молочних залоз, ішемічною хворобою серця із стенокардією, зобом, що підтверджено випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 21.03.2025 (а.с.30 зворотній бік-31). Крім того, допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що дочка позивачки [PERSON] постійно приїжджала до матері, купувала необхідні ліки (в селі відсутня аптека), продукти, дрова для пічного опалення будинку; під час хвороб матері дочка приїжджала частіше, доглядала за нею; мати потребувала матеріальної допомоги, була на утриманні своєї дочки, яка разом з чоловіком допомагала їй. Згідно з роз`ясненнями, наведених у п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при вирішенні позовів про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, слід мати на увазі, що право на відшкодування такої шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв`язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті. Суд зазначає, що відповідно до статті 1200 ЦК України право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які не тільки перебували на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання. Наведене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц (провадження № 61-33638св18); від 06 травня 2020 року у справі № 742/554/19-ц (провадження № 61-20355св19); від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19-ц (провадження № 61-320св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 577/1316/20 (провадження № 61-7108св21), від 01 березня 2023 року у справі № 279/1688/22 (провадження № 61-11284св22), від 15 березня 2023 року у справі № 272/463/22 (провадження № 61-12588св22), від 20 березня 2024 року у справі № 381/1349/22 (провадження № 61-10255св23), від 20 квітня 2024 року у справі № 381/1349/22. З аналізу наведеного вбачається, що [PERSON] мала право на утримання від дочки в силу закону, є непрацездатною особою - пенсіонером та отримує пенсію, потребувала матеріальної допомоги, а отже, є особою, що втратила годувальника, у зв`язку з чим має право на відшкодування страхової регламентної суми на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пунктом 27.2. статті 27 Закону №1961-ІV передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Розмір мінімальної заробітної плати на момент настання ДТП становив 8000 грн. Зважаючи на коло осіб, яким належить право на одержання страхового відшкодування від відповідача у зв`язку із втратою годувальника належна до виплати позивачу сума відшкодування становить: 36 х 8000 грн. = 288000 грн. Відповідно до п.27.5 ст.27 Закону України №1961-IV, відшкодування шкоди, пов?язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат за шкоду, заподіяну життю та здоров?ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30 травня 2022 року №109 «Про розміри страхових сум за договорами обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з 01 липня 2022 року та на дату ДТП розміри страхових сум за договорами обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за шкоду, заподіяну життю та здоров?ю потерпілих, було встановлено у су 320000,00 гривень на одного потерпілого. Заявлена загальна сума страхового відшкодування становить 384000,00 грн, що перевищує 320000,00 грн страхової суми. Таким чином, розмір страхового відшкодування шкоди, пов`язаного зі втратою годувальника, становить: 320000 грн 96000 грн (виплачена сума моральної шкоди чоловікові та матері загиблої) = 224000 грн. Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві шкоди, заподіяної втратою годувальника. При цьому, суд зазначає, що будучи матір`ю загиблої [PERSON] , позивач зазнала моральних страждань, зумовлених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати рідної дочки, враховуючи характер і тривалість моральних страждань позивача, у зв`язку із смертю рідної людини, істотність вимушених змін в її життєвих стосунках, яка назавжди втратила турботу та підтримку близької людини, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, враховуючи, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, позивач зазнала страждань через втрату дочки, яка утримувала її, тяжкість вимушених змін у житті позивача цілком природні душевні страждання, викликані смертю близької їй людини, суд вважає, що справедливою компенсацією перенесених страждань, пов`язаних із втратою близької людини та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача шкоди, пов`язаної з втратою годувальника, на користь позивача. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19). Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наявність правових підстав для відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, в розмірі 224000 грн. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доводи представника відповідача, порівняння доходів позивачки та її загиблої дочки, з огляду на встановлені обставини та з урахуванням зазначеної вище правової позиції Верховного Суду, не ґрунтуються на положеннях законодавства та не є підставою для відмови у позові. Оскільки позов задоволено у повному об`ємі, а позивачка від сплати судового збору звільнена, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача дохід держави належить стягнути судовий збір, з урахуванням ціни позову та ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», у розмірі 1792 гривні (2240 грн х понижений коефіцієнт 0,8). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved