Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

Позивач АТ «КБ «Глобус» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.03.2017 між [PERSON] та ПАТ «КБ «Глобус» укладено Договір на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки шляхом подачі заяви-анкети про приєднання до вказаного договору, яким встановлено ліміт овердрафту. Відповідно до умов Договору Банком відкрито Позичальнику програму кредитування овердрафту «Запасочка» для фізичних осіб клієнтів ПАТ «КБ «Глобус» згідно якої: сума ліміту овердрафту - 3000, 00 грн.; строк дії ліміту овердрафту -24 місяці з 17.03.2017 по 15.03.2019; фіксована процентна ставка у разі непогашення кредитної заборгованості у пільговий період кредитування (річних) - 36,00%. 21.07.2017 відповідачкою додатково подано заяву-анкету №03-63 про приєднання до Договору, відповідно до якої збільшено ліміт овердрафту та збільшено строк дії ліміту овердрафту, а саме: сума ліміту овердрафту - 10000, 00 грн.; строк дії ліміту овердрафту - 24 місяці з 21.07.2017 по 19.07.2019; фіксована процентна ставка у разі непогашення кредитної заборгованості у пільговий період кредитування (річних) - 36,00%. В подальшому, протоколом №6178 засідання малого кредитного комітету ПАТ «КБ «Глобус» від 23.06.2018, відповідачці збільшено ліміт Овердрафту до 50000,00 грн. Позивач вказує, що виконав взяті на себе зобов`язання та надав відповідачці в користування кошти, однак відповідачкою умови договору не виконувались належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 94853,25 грн., з яких: 49821,52 грн. - прострочена заборгованість по кредиту, 45031,73 грн. - прострочена заборгованість по процентам. Посилаючись на викладене, а також з огляду на неналежне виконання відповідачкою умов договору, внаслідок чого утворилась заборгованість позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом та просить стягнути із відповідачки на користь позивача зазначену суму боргу в примусовому порядку та судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16.09.2024 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Письмові матеріали справи містять відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачка просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідачка вказує на те, що в письмових матеріалах справи відсутні належні докази щодо розміру заборгованості. Крім того, відповідачка заявляє про пропуск строку позовної давності та зазначає, що позивач повторно звертається із вимогою про стягнення заборгованості, про що свідчить виконавчий напис №1282 від 18.03.2019, за яким відкрито виконавче провадження. Відповідачка вважає, що позивачем не надано доказів того, що її була видана картка, яка передбачена умовами заяви, а також відомостей щодо строку її дії. Позивачем не надано доказів відкриття на ім`я відповідачки рахунку, виписки по даному рахунку щодо руху коштів та наявності або відсутності заборгованості. Відповідачка вказує на те, що надана довідка про умови кредитування не містить відомостей про отримання вказаних документів з боку позичальника, а надані позивачем документи, що містяться в матеріалах справи, не можуть бути визнані складовими укладеного між сторонами договору, відсутні будь-які інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачці кредитного ліміту. Представник позивача в судове засідання не з`явився, письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача, проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, письмові матеріали справи містять заяву про розгляд справи у їх відсутність, при цьому заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставити, які викладені в відзиві на позовну заяву. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. З письмових матеріалів справи вбачається, що 17.03.2017 [PERSON] підписала заяву - анкету № 03-18 на приєднання до Договору на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ «КБ «Глобус» (для фізичних осіб), яким встановлено ліміт овердрафту. Відповідно до умов Договору, відповідачці відкрито програму кредитування овердрафт «Запасочка» для фізичних осіб клієнтів на наступних умовах: сума ліміту овердрафту - 3000,00 грн., строк дії ліміту овердрафту - 24 місяці з 17.03.2017 по 15.03.2019, фіксована процентна ставка у разі непогашення кредитної заборгованості у пільговий період кредитування (річних) - 36 %, процентна ставка в пільговий період кредитування (річних) - 0,000001 %. 21.07.2017 позичальником додатково подано заяву-анкету №03-63 про приєднання до Договору, відповідно до якої збільшено ліміт овердрафту та збільшено строк дії ліміту, сума ліміту овердрафту 10000,00 грн., строк дії ліміту овердрафту 24 місяці з 21.07.2017 по 19.07.2019, фіксована процентна ставка у разі непогашення кредитної заборгованості у пільговий період кредитування (річних) 36,0% річних. Протоколом №6178 засідання малого кредитного комітету ПАТ «КБ «Глобус» від 23.06.2018, відповідачці збільшено ліміт овердрафту до 50000,00 грн. З наведеного вбачається, що з 17.03.2017 між [PERSON] та ПАТ «КБ «Глобус» виникли кредитні правовідносини, оскільки [PERSON] , шляхом подання заяви-анкети приєдналась до умов Договору на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ «КБ «Глобус» (для фізичних осіб) за кредитною програмою «Запасочка». Істотні умови кредитування встановлені в ст. 1054 ЦК України, а також вимоги зазначені в ст. 12 Закону № 1734-VIII, визначались у Заявах-анкетах, які [PERSON] підписувала та подавала до ПАТ «КБ «Глобус», повідомлялись у Довідках про розрахунок орієнтовної сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, які [PERSON] підписував та отримував від АТ «КБ «Глобус». Також, підписані [PERSON] , лист-повідомлення про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту в АТ «КБ «Глобус», і Паспорти споживчого кредиту Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартна форма), підтверджують факт виконання ПАТ «КБ «Глобус» вимог законодавства щодо попереднього повідомлення споживача про умови споживчого кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку тощо. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст.525 та ст.526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Доказами, які можуть підтверджувати наявність кредитної заборгованості боржника перед банком та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно дост.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Зокрема, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. До такого правового висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.09.2020 при розгляді цивільної справи № 200/5647/18. Позивач стверджує, що між сторонами 17.03.2017 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, грошові кошти відповідачці надав, однак остання належним чином свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконує, внаслідок чого утворилась вищевказана заборгованість. У постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15 зроблено висновок, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Отже, доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 755/2284/16-ц. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. На підтвердження позовних вимог та факту укладення кредитного договору позивачем надано вищенаведені заяви-анкети від 17.03.2017 та 21.07.2017, розрахунок заборгованості [PERSON] згідно Договору на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ «КБ «Глобус» для фізичних осіб, а також надано виписку за договором № 2625/30899/376/UAH за період з 17.03.2017 по 01.03.2024. Суд зазначає, що вказана виписка є неналежним доказом у даній справі, оскільки стосується іншого особового рахунку, який не зазначено ані в заяві-анкеті від 17.03.2017 року, ані в заяві-анкеті від 21.07.2017. Крім того, вказана виписка не містить жодної інформації щодо користування відповідачкою кредитними коштами і в ній зазначено лише про нарахування відсотків. Жодних доказів щодо зміни особових рахунків відповідачки з моменту укладення кредитних договорів позивачем суду також не надано. Розрахунок заборгованості не може бути враховано судом, оскільки з нього вбачається, що він здійснений згідно Договору на відкриття поточного рахунку та обслуговування платіжної картки ПАТ «КБ «Глобус» для фізичних осіб та Заяви-анкети на приєднання до договору № 2625/30899/376 від 17.03.2017. Проте, матеріали справи вказаного Договору та Заяви-анкети не містять і посилання на вказаний договір у позовній заяві відсутні. Відтак, надані позивачем вищевказані виписка по рахунку та розрахунок заборгованості не можуть підтверджувати факт невиконання відповідачкою зобов`язань, які виникли між сторонами на підставі Заяви-анкети від 17.03.2017 та 21.07.2017, тим більш, що про стягнення заборгованості за вказаними договорами позивачем у позові не заявлено. Інших доказів стороною позивача суду не надано. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення. Об`єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо). Щодо заяви відповідачки про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи такий інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необгрунтованості, відтак відсутні підстави для застосування позовної давності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, в зв`язку із чим в задоволенні позову належить відмовити. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed