Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

1.Стислий виклад: 1.1.\~позиції позивача 21 квітня 2025 року [PERSON] (надалі за текстом [PERSON] /позивач), в особі представника адвоката Болоховцева Євгенія Олексійовича, який діє на підставі ордеру серії АХ № 1254668 від 19.04.2025, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] (надалі за текстом [PERSON] /відповідач), предметом якої є: визначення [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 16.08.1985 є наймачем жилого приміщення (квартири) за адресою: [ADDRESS] , яку отримав за місцем роботи для проживання зі своєю родиною. Станом на дату звернення з позовом до суду за вказаною вище квартирою зареєстровані позивач, відповідач та [PERSON] , яка є донькою позивача. [PERSON] з 2010 року проживає на території Російської Федерації, та більше 15 років не проживає у вказаній вище квартирі. Перешкод у користування квартиро ні позивач, ні донька позивача [PERSON] не чинили, відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання і квартирою [ADDRESS] не користується понад 6 місяців без поважних причин. 1.2.заперечень відповідача Відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом на пропозицію суду, викладену в ухвалі Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.04.2025, подати відзив на позов, спростувати наведені позивачем аргументи та доводи у позовній заяві (а.с. 46-48). 2. заяви, клопотання 30.06.2025 на адресу Індустріального районного суду м. Харкова через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] адвоката Болоховцева Євгенія Олексійовича, який діє на підставі ордеру серії АХ № 1254668 від 19.04.2025 надійшла заява про проведення підготовчого судового засідання у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 59-60). 23.07.2025 через канцелярію Індустріального районного суду м. Харкова від представника позивача [PERSON] адвоката Болоховцева Є.О. надійшла заява про підтримання позовних вимог позовної заяві у повному обсязі, а також про відсутність заперечень проти ухвалення заочного рішення у справі згідно з ст. 280 КК України (а.с. 72). Від [PERSON] жодних заяв та клопотань на адресу Індустріального районного суду м. Харкова не надходило. 3.інші процесуальні дії у справі\~ Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 21.04.2025 справа № 644/3431/25 визначена на розгляд судді Паляничко Д.Г. (а.с. 43). Згідно ч.1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Вимоги заявлено щодо об`єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24.04.2025 позов прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі № 644/3431/25 та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 46-48). Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 30.06.2025 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 62-63). Відповідно до Закону України «Про внесення змін до закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» №4273-ІХ від 26 лютого 2025 року, який набрав законної сили 25 квітня 2025 року, змінено найменування Орджонікідзевського районного суду міста Харкова змінене на Індустріальний районний суд міста Харкова. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та своєчасно (а.с. 49, 51а, 64, 67). Представник позивача [PERSON] адвоката Болоховцева Є.О. у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд допитати у судовому засіданні свідків [PERSON] , [INFO] , яка знайома з позивачем з 1985 року, та володіє інформацією щодо суті справи, зокрема фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] [PERSON] одноособово, а також здійснити допит [PERSON] , [INFO] , яка є донькою позивача та сестрою [PERSON] , та може надати покази по суті фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та свого рідного брата [PERSON] та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України судова повістка відповідачу [PERSON] про виклик в судові засідання призначені на 19.05.2025, 30.06.2025, 23.07.2025 надсилалася судом за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , згідно з інформацією у позовній заяві (а.с. 1) та довідці Реєстру територіальної громади м. Харкова (а.с. 44). Рекомендоване повідомлення про виклик [PERSON] на 19.05.2025 повернулося до суду, як неотримане відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення: «за закінченням строку зберігання» (а.с. 57-58), така довідка поштового відділення вважається неналежним повідомленням сторони про дату судового розгляду, та «адресат відсутній за вказаною адресою» на виклик суду 30.06.2025 (а.с. 66-67), що є належним повідомленням згідно вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, в тому числі, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Пунктом 991\~«Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 05.03.2009 № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09.08.12019 у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109гс19); від 12.12.2018 у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18). Заразом, відповідач повідомлявся про виклик у судові засідання, призначені на 19.05.2025, 30.06.2025, 23.07.2025 через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, розміщені 24.04.2025, 22.05.2025, 30.06.2025 (а.с. 50, 52, 65) за посиланням http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/, відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України. За приписами ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Отже,\~враховуючи вказане\~вище,\~відповідач [PERSON] \~належним чином\~повідомлений про\~дату,\~час та\~місце судового\~розгляду справи\~по суті,\~не прибув\~до суду\~повторно без\~поважних причин,\~відзиву на\~позовну заяву\~не надав,\~жодних заяв\~та клопотань\~до суду\~не надходило. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з ч. 1\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Строки, встановлені\~ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (ст. 1 ЦПК,\~ст. 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Суд звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, що відповідає правовому висновку, що міститься у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 918/539/16. З приводу чергової неявки в судове засідання відповідача [PERSON] \~та можливості продовження розгляду справи за його відсутності, суд врахувавши думку представника позивача адвоката Болоховцева Є.О., обставини справи, дійшов переконання про можливість розгляду та закінчення розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] , оскільки його відсутність не перешкоджає вирішенню справи по суті на підставі наявних у справі доказів, про що суд, за згодою представника позивача відповідно до статті 280 ЦПК України, дійшов висновку проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення (а.с. 79-81). З огляду на те, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд за згодою представника позивача, розглядає справу за відсутності відповідача та, згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 23.07.2025 за згоди представника позивача, прийнято рішення про заочний розгляд справи за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі наявних у справі доказів. 4. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, мотиви їх відхилення та врахування, мотивована оцінка суду аргументів сторін, порушені чи оспорені права, за захистом яких мало місце звернення до суду. Суд установив, що випискою з протоколу № 10 засідання президії об`єднаного комітету профспілки ДБК-1 від 16.08.1985 постановлено затвердити рішення комітету профспілки про надання житла на час роботи на ДБК-1 у будинку для малосімейних без зняття з квартирного обліку за адресою: [ADDRESS] [PERSON] на родину 4 осіб (а.с. 9), з чого вбачається, що [PERSON] з 16.08.1985 є наймачем жилого приміщення (квартири) за адресою: [ADDRESS] , яку отримав за місцем роботи для проживання зі своєю родиною. Судом установлено, що станом на 24.03.2025 відповідно до довідки про склад сім`ї Реєстру територіальної громади м. Харкова за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 10.10.2024 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 10.12.1999 по теперішній час (а.с. 12). З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 10.11.1998 Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , вбачається, що останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10.11.1998 (а.с. 13-14). За інформацією з довідки адміністрації Плеханівської сільради Суджанського району Курської області від 21.10.2013, [PERSON] , 1980 року народження (паспорт серії [NUMBER] виданий у м. Харкові органом 6315) дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] з 03.07.2011 (а.с. 15). Суд установив, що адвокат Болоховцев Є.О. звертався з адвокатським запитом до Державної прикордонної служби на предмет запиту щодо перетину державного кордону України громадянином України [PERSON] , [INFO] , у період з 1998 року, із зазначенням дат такого перетину (а.с. 16). З відповіді Державної прикордонної служби України № 19/28731-25-Вих від 08.04.2025, вбачається, що запитувана адвокатом інформація є інформацією з обмеженим доступом, а саме конфіденційною інформацією (персональними даними). Крім того зазначили, що інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої, зберігається протягом 10 років з дня її внесення. Зберігання в Базі даних інформації з персональними даними осіб впродовж 10 років здійснюється з 08.11.2017 (а.с. 17). З доданих до позову матеріалів, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , у відповіді на адвокатський запит від 09.04.2025 зазначила, що знайома з позивачем з 1985 року, заразом зазначила, що їй відомо, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] зі своїми дітьми, проте фактично проживає там один. Крім того, вказала, що син позивача [PERSON] приблизно у 2010 році виїхав з зазначеної вище квартири та мешкає на територіє РФ, точної адреси їй невідомо (а.с. 22). З відповіді [PERSON] , [INFO] , на адвокатський запит від 06.04.2025 вбачається, що остання знайома з [PERSON] з 2000 року, з моменту проживання у будинку [ADDRESS] . Також знайома з дітьми позивача [PERSON] та [PERSON] , які вже є дорослими та мешкають окремо від батька. Зазначила, що [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS] до 2010 року, потім виїхав та наразі проживає на території РФ (а.с. 27). За інформацією з відповіді [PERSON] , [INFO] , на адвокатський запит від 11.04.2025, остання є донькою позивача та сестрою [PERSON] . За адресою: [ADDRESS] наразі проживає лише [PERSON] . Її брат [PERSON] мешкає у РФ, с. Єфремів, Тульської області, більш точної адреси їй невідомо. Заразом зазначила, що саме вона проводить плату за житлово-комунальні послуги, які надаються за адресою: [ADDRESS] та оформлені на її батька [PERSON] (а.с. 32). З копій платіжних інструкцій за період з 2023 року по 2025 рік вбачається, що [PERSON] здійснювала оплату за житлово-комунальні послуги, які надаються за адресою: [ADDRESS] , зокрема послуги теплопостачення, водовідведення, з вивозу побутових відходів тощо (а.с. 33-40). 5.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд під час розгляду справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Положеннями\~статті 47 Конституції України\~гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 29 Цивільний кодекс\~України (надалі за текстом - ЦК)\~визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі\~статтею 6 Житловий кодекс\~України (надалі за текстом - ЖК)\~жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Відповідно до частини четвертої\~статті 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2\~ст.\~8\~Конвенції чітко\~визначає підстави,\~за яких\~втручання держави\~у використання\~особою прав,\~зазначених в\~п.\~1\~цієї статті,\~є виправданим.\~Таке втручання\~має бути\~передбачене законом\~і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1965, пункт 63). Як це закріплено вимогами статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. За положеннями ч.1, 2\~ст.\~61\~ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського жилого фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору (ч. 1\~ст. 64 ЖК України). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64\~ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини другої\~статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Стаття 71\~ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до\~ст.\~72\~ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз ст.\~71,\~72 ЖК України, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.\~71\~ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.218, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.11.2018, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Жилого кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) понад встановлені\~ст. 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до\~статті 107 ЖК України. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, від 22.11.208 у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі № 333/6160/17, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц, від 22.12.2021 у справі № 758/12823/17. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 червня 2022 року, прийнятій у справі №161/20415/19, провадження №61-14025св21. У постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно враховувати причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування ст.\~71,72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~ст. 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26.02.2020 у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1\~ст. 16 ЦК України). Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3\~ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі. Згідно з вимогами п. 1, 2, 3 ч. 1\~ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Таким чином, суд вважає, що надані позивачем докази щодо не проживання відповідача у спірній квартирі більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. 6.Висновки суду. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Суд установив, що позивач [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, посилалася на те, що відповідач з 2010 року вибув на інше постійне місце проживання до рф, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає, має інше постійне місце проживання за межами України, проживає там тривалий час та має там зареєстроване місце проживання (а.с. 15), що свідчить про відсутність інтересу відповідача до вказаного житла, тому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням за правилами\~статті 107 ЖК України. Крім цього, судом враховано, що будь-яких домовленостей між сторонами по справі щодо користування квартирою немає. Відповідач не бере участі у витратах на утримання квартири. Наявність реєстрації відповідача у квартирі тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг (а.с. 33-40). Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовими повідомленнями про не можливість вручення судової повістки про виклик до суду, у зв`язку з відсутністю адресата за адресою місця проживання (а.с. 57-58, 66-67). Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , також підтвердили тривале непроживання відповідача у квартирі [ADDRESS] , понад 15 років без поважних причин, зазначили про відсутность перешкод з боку позивача у користуванні квартирою відповідачем, також факт відсутності у квартирі особистих речей відповідача. Жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавиться жилою площею, сплачує комунальні послуги та намагається вселитися у спірну квартиру, суду не надано. Суду також не надано доказів укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою та інших умов припинення права користування житлом. Суд бере до уваги, що [PERSON] зареєстрований на проживання у квартирі [ADDRESS] , однак не проживає у квартирі та не користується нею протягом тривалого часу (понад 15 років), не сплачує комунальні послуги, не утримує житло в належному стані. Судом не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідача в даному жилому приміщенні протягом зазначеного часу. Також не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідача у квартирі та підстав для збереження за нею права користування даним жилим приміщенням. Судом установлено, що [PERSON] не чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній жилій площі ним вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів їх звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження жилого приміщення за відповідачем, судом також не встановлено. У нормах матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, не встановлено обмежень щодо засобів доказування, якими можуть бути підтверджені факти, що входять до предмета доказування у справі. Отже, суд вважає, що надані позивачем докази щодо не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] більш шести місяців, відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. 7. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1\~211,20 грн (а.с. 5). Отже, враховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1\~211,20 грн. Враховуючи викладене вище,

Outcome: approved