Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернулася з позовом до Софіївсько-Борщагівської сільської ради Київської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Обґрунтовуючи вимоги, посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] . [PERSON] є спадкоємцем за законом. Рідна сестра позивача та дочка померлої [PERSON] померла [INFO] , а її донька [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Заповіту після смерті [PERSON] не лишала. [PERSON] фактично прийняла спадщину, однак не оформила спадкових прав, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 вересня 2022 року № 2-93. Позивач звернулася у шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії. частина спірного будинку належить позивачу на праві приватної власності та була набута на підставі договору дарування від 18 грудня 2020 року. Інша частина спірного житлового будинку належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 2012 року. Відповідно до листа КП «БТІ КСРРКО» право власності на частину спірного будинку зареєстроване за [PERSON] . На час звернення з позовом оригінал свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 січня 1999 року втрачений, є лише його копія. За таких обставин позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на спірного житлового будинку. Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати за нею право власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування після [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2022\~року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Правом на подання відзиву інший учасник справи не скористався. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 липня 2023 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, причини неявки не повідомила. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу частиною другою статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. \~ \~ \~ \~ Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що згідно зі змістом копії дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 травня 1976 року спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . До складу спадщини входив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Згідно з актовим записом про шлюб від 23 лютого 1980 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . 09 листопада 2005 року державний нотаріус Першої Київської обласної державної нотаріальної контори видав Маринич Г.І. свідоцтво про право на спадщину після смерті її дочки [PERSON] на частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ця обставина підтверджується також витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 09 листопада 2005 року №\~2112712. 22 листопада 2005 року за [PERSON] зареєстровано право власності на частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 листопада 2005 року № 9026649. 22 лютого 2006 року [PERSON] склала заповіт, за змістом якого заповідала належну їй частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , своїй дочці [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до копії довідки КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 17 листопада 2010 року № 432 [PERSON] зареєстрована та проживала з 08 січня 1988 року та знята з реєстрації 24 жовтня 2006 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії довідки КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 17 листопада 2010 року № 433 [PERSON] зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , з 14 жовтня 1988 року. 18 листопада 2010 року [PERSON] звернулася до Дванадцятої державної нотаріальної контори з заявою, в якій зазначила, що прийняла майно, яке залишилося після [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру від 18 листопада 2010 року № 25357852 25 листопада 2003 року посвідчений заповіт [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за номером 43250103. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] підтверджується, що позивач є дочкою [PERSON] . Зі змісту копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] суд встановив, що після реєстрації шлюбу з [PERSON] позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 січня 2011 року право приватної спільної часткової власності на частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , на частку будинку за [PERSON] , а щодо права власності на іншу частку домоволодіння у БТІ відомості не зареєстровані. Відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 21 червня 2012 року №\~2112712 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , а саме на частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується також копією свідоцтва про право на спадщину від 21 червня 2012 року, виданого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за номером 1615/10. Відповідно до актового запису про шлюб від 08 грудня 2014 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Листом від 16 жовтня 2020 року № 1723 КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» повідомило, що частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить [PERSON] , частка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належить [PERSON] , частка на підставі дубліката свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] . Зі змісту листа Київського обласного державного нотаріального архіву від 23 жовтня 2020 року спадкова справа № 192 за 2005 рік після померлої [PERSON] не заводилася, на зберігання до архіву не передавалася. Відповідно до договору дарування від 18 грудня 2020 року [PERSON] подарував [PERSON] частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,05 га з кадастровим номером 3222486201:01:039:0102. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гладковою О. П. та зареєстровано в реєстрі за номером 933. Право власності на частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване 18 грудня 2020 року за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 грудня 2020 року № 237705486. Також 18 грудня 2020 року [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,05 га з кадастровим номером 3222486201:01:039:0102 за адресою: [ADDRESS] ; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Гладковою О. П. та зареєстровано в реєстрі за номером 935. Право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване 18 грудня 2020 року за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 грудня 2020 року № 237722710. Постановою від 13 вересня 2022 року державний нотаріус Дванадцятої Київської нотаріальної контори відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] , яка померла [INFO] та, спадкоємицею якої була її мати [PERSON] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності на \~житлового будинку на ім`я [PERSON] . Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й\~охоронювані законом інтереси. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України). Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилається на те, що державний нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва на право на спадщину, а саме на частку у праві власності на спірний житловий будинок. Отже, відмова нотаріуса порушує її цивільне право на набуття права власності на частку у спадковому майні, яке спадкодавець за життя не оформила у визначеному законом порядку. Відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на 1/4 частку у праві власності на спірний житловий будинок і ця обставина унеможливила отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом на цю частку майна після смерті матері [PERSON] , яка цю частку успадкувала після смерті її дочки [PERSON] , в нотаріальному порядку. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц зазначено, що визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. З доданих до позову документів суд встановив, що на час звернення з позовом [PERSON] на праві власності належить частка у праві власності на спірний житловий будинок, набута на підставі договору дарування від 18 грудня 2020 року, та частка у праві власності на спірний житловий будинок, набута на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері [PERSON] . Щодо останньої частки у праві власності, яка стала підставою для виникнення спірних правовідносин, суд дійшов такого висновку. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 травня 1976 року право власності на спірний будинок у рівних частках після смерті [PERSON] набуте [PERSON] та [PERSON] , а саме по 1/2 кожною. Відповідно до змісту свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 листопада 2005 року державний нотаріус видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка складалася з 1/2 частки у праві власності на спірний житловий будинок. Водночас за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/4 частку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 листопада 2005 року. Свідоцтво про право на спадщину за законом на іншу 1/4 частку у праві власності на житловий будинок не видавалося. Станом на 05 січня 2011 року відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно 1/4 частка спірного домоволодіння не зареєстрована. Натомість інша 1/4 частка була зареєстрована за [PERSON] . Відомості про наявність інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] у справі відсутні. Суд надає оцінку доводам позивача про наявність у [PERSON] , дочки [PERSON] , яка померла [INFO] , та зауважує, що у справі відсутні докази родинного зв`язку між [PERSON] та [PERSON] , в зв`язку з чим суд неуповноважений на підставі припущень визнавати доведеним такий факт. Отже, за відсутності інших спадкоємців інша 1/4 частка у праві власності на спірний житловий будинок також у порядку спадкування фактично успадкувалася [PERSON] . Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки право позивача на 1/4 частку у праві власності на спірний житловий будинок фактично не визнане відмовою нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , яка була спадкоємицею своєї дочки [PERSON] , на 1/4 частку у праві власності на спірний житловий будинок, право власності на яку залишилося зареєстрованим за [PERSON] , однак, зазначена частка житлового будинку фактично була успадкована за життя [PERSON] , проте не оформлена у визначеному законом порядку, а наявність інших спадкоємців не доведено, то суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання права власності на частку спірного житлового будинку за [PERSON] . Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Outcome: approved