Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 22.10.2023 року [PERSON] із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклала договір № 118055904, за яким отримала кредит в сумі 12700 грн. строком зі сплатою відсотків за його користування. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01, за яким кредитор передав ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги до відповідача. Відповідно до Реєстру прав вимоги до такого Договору факторингу ТОВ «Таліон Плюс» набув права грошової вимоги до відповідача відповідно до додаткових договорів. 19.12.2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» було укладено Договір факторингу № 19/1224-01, за яким ТОВ «Таліон Плюс» передав ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» за плату належні йому права вимоги до відповідача Відповідно до Реєстру прав вимоги до такого Договору факторингу ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» набув права грошової вимоги до відповідача. Також 29.05.2025 р. між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «ФК Ейс» укладено Договір факторингу № 29/05/25-Е, за яким ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» передав ТОВ «ФК «Ейс» за плату належні йому права вимоги до відповідача, [PERSON] . Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 29/05/25-Е вбачається, що ТОВ «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 62457,76 грн., з яких 12699,30 грн. сума боргу за позикою та 49758,46 грн. сума боргу за відсотками. Однак, всупереч умовам договору відповідач не виконав свого зобов`язання та після відступлення позивачу права грошової вимоги не здійснила погашення заборгованості. На підставі викладеного просив суд стягнути з відповідачки на користь ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 118055904 в сумі 62457,76 грн., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн. та на правову допомогу в розмірі 7000 грн. Не погоджуючись із поданим позовом відповідачка, [PERSON] , подала відзив, де вказувала, що позовні вимоги необґрунтовані, оскільки вона із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не укладала кредитний договір 22.10.2023 року № 118055904, який не підписувала, а гроші не отримувала, тому сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів. Також вказувала, що доказів того, що із наданої банком виписки кошти на картковий рахунок відповідача зараховувались саме від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» немає. Також вказувала, що від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» за Договором факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором від 22.10.2023 року № 118055904, що свідчить про те, що кредитний договір нібито був укладений майже через 5 років після укладення договору факторингу. Крім того справа не містить Реєстру прав вимоги, оформленого відповідного до додатку до договору факторингу, підписаного сторонами договору, бо наданий витяг №82 від 11 червня 2020 року не містить підписів уповноважених осіб, тобто не підтверджено перехід права вимоги за кредитним договором до ТОВ «ФК ЕЙС». Також [PERSON] заперечувала проти стягнення витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного просила суд у задоволені позовних вимог ТОВ «ФК Ейс» відмовити повністю. Заперечуючи відзив [PERSON] , представник позивача подав додаткові пояснення, де підтримуючи обґрунтування позову, вказував, що договір кредитування із відповідачкою був укладений за допомогою електронного цифрового підпису, за яким було перераховано кошти на рахунок [PERSON] . Також вказував, що право вимоги до [PERSON] перейшло від первісного кредитора до позивача. Таким чином просив суд повністю задовольнити заявлені позовні вимоги. Ухвалою суду від 16 червня 2025 року при відкритті провадження судом було визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи. Представник позивача, Тараненко А. І., у позовній заяві просив провести розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Відповідачка, [PERSON] , не заперечувала проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Таким чином суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того суд вказує, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до змісту ч. 1-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. За ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. На підставі ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. За п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. З урахуванням викладеного вмотивування суд дійшов висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК). Головне, щоб електронний договір включав усі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним через недодержання письмової форми в силу прямої вказівки закону. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Отже, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є комбінацією цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічна правова позиції була викладена Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19. Судом було встановлено, що 22.10.2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] за допомогою електронного підпису шляхом одноразового ідентифікатору АННР-8767 на мобільний телефон позичальника, вказаний у заявці на видачу позики, було укладено договір кредиту № 118055904, за умовами якого кредитор надав боржнику позику в сумі 12700 грн. строком на 30 днів зі сплатою 0,43% від суми за кожен день користування кредитом, що становить 1638,30 грн., що також підтверджується паспортом кредитування до договору № 118055904. Також встановлено, що грошові кошти в сумі 12700 грн. на виконання умов кредитного договору № 118055904 від 22.10.2023 року були через «Приватбанк» зараховані 22.10.2023 року на банківську карту [PERSON] № [NUMBER] , номер якої вказано в укладеному між сторонами договорі № 118055904. При цьому згідно відповіді АТ «Універсалбанк» від 18.06.2025 року вбачається, що картка № [NUMBER] належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на яку 22 жовтня 2025 року було зараховано грошові кошти в сумі 12700 грн., що підтверджується інформацією від 17.06.2025 року про рух коштів за рахунком [PERSON] у АТ «Універсалбанк», внаслідок чого суд відкидає посилання відповідача на відсутність доказів отримання нею позики саме від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» за договором № 118055904. Таким чином суд дійшов висновку, що договір від 22.10.2023 року № 118055904 був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено його укладання сторонами такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що безпосередньо підтверджується довідкою про ідентифікацію відповідача за допомогою одноразового ідентифікатора на номер телефону [PERSON] , вказаний нею у договорі від 22.10.2023 року № 118055904, внаслідок чого суд відкидає посилання відповідача на недоведеність підписання такого кредитного договору [PERSON] . Судом встановлено, що 28.11.2018 р. між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено Договір факторингу № 28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» належні йому права вимоги до відповідача, [PERSON] , зокрема, відповідно до укладених між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» додаткових до Договору факторингу № 28/1118-01 договорів № 26 від 31.12.2020 року, № 27 від 31.12.2021 року, № 32 від 31.12.2023 року щодо продовження дії основного договору до 31.12.2024 року. Так відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги № 268 відповідно до Договору факторингу № 28/1118-01 вбачається, що ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 29911,92 грн., з яких 12699,30 грн. сума боргу за позикою та 17212,62 грн. сума боргу за відсотками, що підтверджується електронними підписами сторін договору факторингу. Враховуючи встановлені обставини справи, суд не приймає посилання [PERSON] на те, що оскільки кредитний договір був укладений через 5 років після укладення договору факторингу № 28/1118-01, то за ним права вимоги не були передані за договором від 22.10.2023 року № 118055904, враховуючи, що додатковими угодами до Договору факторингу № 28/1118-01 було продовжено дію основного договору до 31.12.2024 року, а також визначено додаткові Реєстри прав вимоги. Судом також було встановлено, що 19.12.2024 р. між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 19/1224-01, за яким ТОВ «Таліон Плюс» передав ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» за плату належні йому права вимоги до відповідача, [PERSON] . Так відповідно до витягу з Реєстру прав вимоги до Договору факторингу № 19/1224-01 вбачається, що ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 62457,76 грн., з яких 12699,30 грн. сума боргу за позикою та 49758,46 грн. сума боргу за відсотками, що підтверджується підписами сторін договору факторингу. Судом також було встановлено, що 29.05.2025 р. між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «ФК Ейс» укладено Договір факторингу № 29/05/25-Е, за яким ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» передав ТОВ «ФК «Ейс» за плату належні йому права вимоги до відповідача, [PERSON] . Так відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 29/05/25-Е вбачається, що ТОВ «ФК «Ейс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 62457,76 грн., з яких 12699,30 грн. сума боргу за позикою та 49758,46 грн. сума боргу за відсотками, що підтверджується підписами сторін договору факторингу. При цьому суд відкидає посилання [PERSON] на те, що Реєстри прав вимоги не містять підписів сторін договорів факторингу, оскільки вказане спростовується долученими до справи витягами з Реєстрів прав вимоги та Реєстру боржників. Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином суд встановив, що права вимоги за договором кредиту від 22.10.2023 року № 118055904, укладеним [PERSON] із первісним кредитором з рештою перейшло до позивача. Суд при цьому встановив, що [PERSON] належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та процентів за користування ним, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку наразі вона повинна сплатити на користь позивача. Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості суд вказує, що за абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК в разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, суд вказує, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене вмотивування, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч. 2 ст. 1050 ЦК. При цьому в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до Договору від 22.10.2023 року № 118055904 позичальник надав клієнту кредит в розмірі 12700 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором, строком на 30 днів зі сплатою 0,43% від суми за кожен день користування кредитом, що становить 1638,30 грн., що безпосередньо підтверджується паспортом кредитування до договору № 118055904. Таким чином суд відхиляє посилання позивача на доведеність розміру боргу відповідача перед позивачем у зазначеному в позовній заяві розмірі, оскільки суд не приймає аргументи про те, що первісний кредитор мав право нараховувати передбачені відповідним договором кредиту проценти позичальнику до повного погашення ним заборгованості, тобто поза межами строку дії договору від 22.10.2023 року № 118055904. Отже, суд зазначає, що нарахування [PERSON] відсотків за межами дії укладеного відповідачем кредитного договору № 118055904 суперечить вимогам закону. Аналогічна правова позиції була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Таким чином суд встановив наявність боргу [PERSON] перед позивачем за договором від 22.10.2023 року № 118055904 саме в сумі 14337,60 грн., з яких 12699,30 грн. - борг за кредитом та 1638,30 грн. - борг з відсотків, що повністю узгоджується із умовами кредитного договору від 22.10.2023 року № 118055904, яким визначено, що відсотки на суму боргу нараховуються від дати видачі кредиту та протягом 30 днів у розмірі 0,430 % (12700 х 30 х 0,43% = 1638,30). При цьому суд відхиляє посилання відповідача на те, що у справі відсутні первинні бухгалтерські документи, враховуючи, що розмір боргу чітко обраховується за умовами укладеного між сторонами договору № 118055904, а [PERSON] не надала суду доказів проведення нею оплати отриманого кредиту чи сплати відсотків за його користування. Таким чином, підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Ейс», заявлені до відповідача, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] боргу за договором кредиту від 22.10.2023 року № 118055904 в загальній сумі 14337,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені ТОВ «ФК «Ейс» витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 7000 грн. підтверджуються матеріалами справи: договором про надання правової допомоги від 29.05.2025 року, протоколом погодження вартості послуг, додатковою угодою №25770838590 до Договору про надання правової допомоги від 29.05.2025 року; актом отримання правової допомоги від 05.06.2025 року, яким визначено вартість години роботи адвоката та визначена вартість юридичних послуг, наданих адвокатом Тараненко А. І. в загальній сумі 7000 грн., а також кількість часу витраченого на надану правову допомогу з детальним переліком проведеної роботи. При цьому суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2021 року по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19. Таким чином з огляду на зазначені норми процесуального права та правові позиції Верховного Суду, зважаючи на встановлені судом обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу в сумі 7000 грн. були доведені, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а також дотримані критерії розумності їх вартості. Натомість, враховуючи, що суд частково задовольнив заявлені позовні вимоги, то витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7000 грн. підлягають на підставі ст. 141 ЦПК стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФК «Ейс» пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 1606,90 грн. (14337,60 / 62457,76 х 7000 = 1606,90) грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають також стягненню витрати ТОВ «ФК «Ейс» зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 556,08 грн. (14337,60 / 62457,76 х 2422,40 = 556,08).

Outcome: partial