Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

У липні 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернулось до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про стягнення з [PERSON] відшкодування майнової шкоди 64 727, 66 грн та судового збору. Свої вимоги мотивувало тим, що між ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 899а8к2 від 16 листопада 2018 року, предметом якого було страхування транспортного засобу марки «Renault», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 28 березня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Lexus», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля марки «Renault», державний реєстраційний номер [NUMBER] . У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль марки «Renault», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року [PERSON] визнано винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, у результаті порушення нею ПДР України. На виконання умов договору страхування та на підставі страхового акту № АХА2460436 від 15 квітня 2019 року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» прийняло рішення про визнання події страховим випадком та виплатило страхове відшкодування в розмірі 64 727,66 грн. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була. У зв`язку з наведеним, ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» просить стягнути з відповідача відшкодування майнової шкоди у розмірі 64 727,66 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2021 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року задоволено позов ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» до [PERSON] про стягнення коштів. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 грудня 2024 року заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року скасовано. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року цивільну справу за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до [PERSON] про стягнення коштів передано на розгляд Подільському районному суду м. Києва. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року цивільну справу № 369/10420/21 за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до [PERSON] про стягнення коштів прийнято до провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, 01.05.2025 року до суду надійшла заява представника позивача Гусєва П.В. про розгляд справи без його участі. Клопотання про залучення в якості відповідача МТСБ України до суду від представника позивача не надходило. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечили позовні вимоги з підстав, наведених у заяві про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року та додаткових письмових поясненнях. Просили суд відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 17 800 грн. Заслухавши доводи сторони відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 899а8к2 від 16 листопада 2018 року, предметом якого було страхування транспортного засобу марки «Renault», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 28 березня 2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Lexus», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Renault», державний реєстраційний номер [NUMBER] . У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль марки «Renault», державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] . Згідно з постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року [PERSON] визнано винною у цій дорожньо-транспортній пригоді, у результаті порушення нею ПДР України. На виконання умов договору страхування та на підставі страхового акту № АХА2460436 від 15 квітня 2019 року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» прийняло рішення про визнання події страховим випадком та виплатило страхове відшкодування в розмірі 64 727,66 грн. На підставі положень ст. 27 Закону України «Про страхування» до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Позивач зазначає, що з витягу ЄЦБД МТСБУ вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, відтак 16 березня 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» направило відповідачу претензію про відшкодування шкоди в порядку регресу. Оскільки жодних виплат від відповідача не надходило, то позивач звернувся до суду. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим суб`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену безпеку. Згідно із ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку встановленому законодавством. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Також, відповідно до статті 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку із відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону). Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін. Згідно з розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 29 грудня 2015 року за № 3470 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції 27 січня 2016 року за № 145/28275, установлено розмір страхових сум за договором обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за шкоду, заподіяну майну потерпілих у розмірі 100 тисяч гривень на одного потерпілого. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником в деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик заподіювача шкоди (після виплати страховиком страхового відшкодування деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком заподіювача шкоди замість останнього), і за умов, передбачених статтею 38 Закону, цей страховик набуває право зворотньої вимоги до заподіювача шкоди. Зазначений правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). На думку Великої палати Верховного Суду, покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Судом встановлено, що відповідач визначає себе винною у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.03.2019 року. Разом з тим зазначає, що її цивільно-правова відповідальність на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у відповідності до вимог п. 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» оскільки вона є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій, виданого 27.08.2015 року серії [NUMBER] . Під час оформлення дорожньо-транспортної пригоди, відповідачем було пред`явлено працівникам поліції посвідчення серії [NUMBER] , у відповідності до якого цивільно-правова відповідальність останньої забезпечена на підставі пункті 13.1. ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». До позовної заяви позивачем долучено довідку № 3019088428482737 про дорожньо-транспортну пригоду, яку було надано Національною поліцією вих. № 23759/41/11/5-2019 від 22.05.2019 року, де у графі «Наявний (відсутній) поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або страховий сертифікат «Зелена карта» щодо [PERSON] зазначено - виданий. Таким чином, враховуючи норми п. 13.1 статті 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач мав би звернутись до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування збитків завданих дорожньо-транспортною пригодою, яка мала місце 28.03.2019 року. Як вбачається з відповіді Моторного (транспортного) страхового бюро України № 3-01б/14072 від 03.06.2025 року, адресованого ТОВ «Юридична компанія «ІНС.ЛОУ ГРУП» до МТСБУ впродовж одного року не було подано заяву щодо компенсації витрат АТ «СК «АРКС», отже МТСБУ прийняло рішення про відмову у здійсненні регламентної виплати. Таким чином, МТСБУ підтвердило факт того, що саме воно мало б компенсувати витрати понесені ПрАТ «СК «АРКС» на підставі договору страхування майна (КАСКО) № 899а8к2 від 16 листопада 2018 року за пошкоджений транспортний засіб марки «Renault», державний реєстраційний номер [NUMBER] , однак оскільки АТ «СК «АРКС» не звернулось до МТСБУ протягом строку, визначеного пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то останнє відмовило у здійсненні регламентної виплати. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована МТСБУ, то саме воно мало б бути боржником у деліктному зобов`язанні. Суд враховує те, що згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. У постанові від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18) Верховний Суд виснував, що якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову. Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові. Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 761/2397/21 (провадження № 61-2944 св 25). Суд враховує те, що позивач не заявляв клопотання про заміну неналежного відповідача чи то залучення до участі у справі МТСБУ як співвідповідача, хоча про правову позицію відповідача [PERSON] знав з моменту ознайомлення з її заявою про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року. З огляду на викладене, враховуючи те, що [PERSON] є неналежним відповідачем у даній справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК «АРКС». Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позові відмовлено, судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на нього. Також, представником відповідача заявлено вимогу про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 17 800 грн. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано суду: договір про надання правової допомоги № 07/10-2024 від 07.10.2024, додаткову угоду до Договору про надання правової допомоги № 07/10-2024 від 07.10.2024, акт наданих послуг № АОРО0000035 від 23.12.2024 року на суму 7 900 грн, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 35 від 23.12.2024 року на суму 7 900 грн, акт наданих послуг № АОРО 0000056 від 15.07.2025 року на суму 17 800 грн. З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно складність цієї справи, предмет спору з урахуванням ціни позову за майновою вимогою, яка становить 64 727,66 грн, безпосередньою не пов`язаністю витрат із розглядом справи у суді (ознайомлення з позовною заявою та додатками до неї, надання юридичної консультації), однотипністю заяв представника відповідача по суті справи, відмовою у задоволенні судом позовних вимог, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача про стягнення з позивача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 8 600 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг. На підставі ст. 2, 12, 13, 81,141, 258, 259, 263-265 ЦПК України

Outcome: approved