Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет» в особі представника Гедзь О.В. звернулося до суду з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики №1325631 в розмірі 20328 грн та судові витрати по справі в розмірі 2422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. Позов мотивовано тим, що 17.04.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №1325631, за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 6000 грн на строк 30 днів, зі сплатою процентів у розмірі 1,99% в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора. Того ж дня, позикодавець на виконання п.1 Договору позики №1325631 від 17.04.2021 року, виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 6000 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи, так як перерахунок коштів з банківського рахунку позикодавця на картковий рахунок фізичної особи технічно не можливий. Наведене підтверджується електронною платіжною інструкцією, яка у свою чергу є первинним банківським документом, що складений та підписаний в електронній формі. 26.10.2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія Управління активами» (ідентифікаційний код юридичної особи - 35017877) уклали Договір факторингу № 2610 від 26.10.2021 року за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №1325631 від 17.04.2021 року. 03.04.2023 року ТОВ «Фінансова компанія Управління активами» та ТОВ «Фінпром маркет» (ідентифікаційний код юридичної особи - 43311346) уклали Договір факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 року за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників в тому числі за договором позики №1325631 від 17.04.2021 року. Так, згідно п.5.2. зазначеного вище Договору факторингу встановлено, що перехід від Клієнта до Позивача/Фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання Актів прийому-передачі Реєстру Заборгованостей, після чого Позивач/Фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Підписані сторонами Акти прийому-передачі Реєстру Заборгованостей підтверджують факт переходу від Клієнта до Позивача/Фактора відповідних Прав Вимоги та є невід`ємними частинами цього Договору. Відповідно до Реєстру прав вимог від 03.04.2023 року до договору факторингу №030423-ФК від 03.04.2023 року ТОВ «Фінпром маркет» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 20328,40 грн, з яких: 6000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 14328 грн - сума заборгованості за відсотками. Отже, відповідач належним чином зобов`язання щодо повернення основних сум боргу за договором позики та заборгованості за процентами - не виконав ні перед Позикодавцем/Первісним кредитором, ані перед Позивачем/Фактором - ТОВ «Фінпром маркет», що набуло право вимоги за договором позики №1325631 на підставі договору факторингу. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики №1325631 в розмірі 20328 грн, з яких: 6000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 14328 грн - сума заборгованості за відсотками, судовий збір у розмірі 2422,40 грн та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 3500,00 грн. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28.03.2025 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.04.2025 року відповідачем [PERSON] через систему «Електронний суд» повідано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено правомірність заявлених вимог й не доведеність факту набуття права грошової вимоги до відповідача за правочинами. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення ТОВ «ФК Управління Активами» та ТОВ «Фінпром маркет» оплати за договорами факторингу. Крім того, як вбачається зі спірного договору він був укладений 17.04.2021 року, відповідно до п.2 договору №1325631, вказаний договір укладається строком на 30 днів, тобто до 17.05.2021 року. Строк позовної давності вказаний договір не визначав, тому до вказаних правовідносин підлягає застосування загальний строк позовної давності у три роки. Виходячи з викладеного вважає, що судом до вказаних правовідносин має бути застосований строк позовної давності, який був пропущений позивачем без будь яких поважних причин. Також відповідач не згоден з нарахованою сумою заборгованості, вважає, що проведені позивачем розрахунки заборгованості не відповідають вимогам закону. Нарахування заборгованості з тіла кредиту та за відсотками повинні нараховуватися в межах визначеного п.2 договору про споживчий кредит, тобто до 17.05.2021 року. Разом з тим, звертає увагу суду, що відсотки, які вказані у спірному договорі є несправедливими, оскільки в п.2 визначено 1,99% в день, що складає 726,35% річних, що є надмірним тягарем. Щодо розподілу судових витрат зазначив, що заперечує проти розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3500 грн, вважає його неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт та просить зменшити суму до 500 грн. Натомість зазначає, що його попередній розрахунок витрат на правову допомогу складає 4000 грн, докази витрат на правову допомогу будуть надані у строк визначений законом. Щодо строку подання відзиву зазначив, що 02.04.2025 року в Єдиному порталі надання державних послуг «Дія» він отримав ухвалу про відкриття провадження від 28.03.2025 року. Він є працівником правоохоронних органів та працює з ненормованим позмінним графіком роботи. Дізнавшись про відкриття провадження у даній справі, розпочав пошуки адвоката для надання йому правової допомоги, враховуючи свій графік роботи. Після надання йому консультацій, було складено відзив на позовну заяву. Враховуючи зазначене, просив поновити йому строк для подання відзиву на позов та врахувати всі викладені заперечення на вказаний позов. 21.04.2025\~року представником\~позивача Гедзь\~О.В.\~через систему\~«Електронний суд»\~подано відповідь\~на відзив,\~в якій\~зазначає,\~що доводи\~відповідача на\~думку позивача\~не заслуговують\~на увагу,\~з огляну\~на наступне.\~Щодо не\~повідомлення позивача\~про відступлення\~права вимоги.\~У постанові\~Верховного Суду\~від 07.02.2018\~у справі\~N?\~2-2035/11\~(провадження\~N?\~61-2449св\~18)\~викладено висновок,\~що тлумачення\~статті 516,\~частини другої\~статті517\~ЦК України\~свідчить,\~що боржник,\~який не\~отримав повідомлення\~про відступлення\~права вимоги\~іншій особі,\~не позбавляється\~обов`язку погашення\~боргу,\~а лише\~має право\~на сплату\~боргу первісному\~кредитору і\~таке виконання\~є належним.\~Доказів про\~визнання договору\~факторингу -\~не дійсним\~та/або\~виконання своїх\~Відповідачем перед\~первісним/попереднім\~кредитором-\~не надано\~та матеріали\~справи не\~містять.\~Окрім викладеного\~вище,\~Відповідач повідомлений\~про відступлення\~права грошової\~вимоги шляхом\~звернення з\~даним позовом\~до суду,\~так як\~в матеріалах\~справи наявні\~докази переходу\~права грошової\~вимоги від\~Позикодавця до\~Позивача.\~Щодо доказів\~оплати за\~договором факторингу.\~Твердження Відповідача,\~стосовного того,\~що Позивачем\~не доведено\~право грошової\~вимоги за\~Договором позики,\~спростовується матеріалами\~справи,\~оскільки до\~позовної заяви\~додано докази\~здійснення оплати\~за договором\~факторингу №2610\~від 26.10.2021\~р.\~та за\~договором №030423-ФК\~від 03.04.2023\~р.\~(додаток\~до позовної\~заяви №13,\~16).Окрім\~викладеного вище,\~згідно п.5.2.\~зазначених вище\~Договорів факторингу\~встановлено,\~що перехід\~від Клієнта\~до Позивача/Фактора\~прав вимог\~за портфелем\~заборгованості відбувається\~в момент\~підписання Актів\~прийому-передачі\~Реєстру Заборгованостей,\~після чого\~Позивач/Фактор\~стає кредитором\~по відношенню\~до Боржників\~стосовно Портфеля\~Заборгованості та\~набуває відповідних\~Прав Вимог.\~Підписані сторонами\~Акти прийому-передачі\~Реєстру Заборгованостей\~підтверджують факт\~переходу від\~Клієнта до\~Позивача/Фактора\~відповідних Прав\~Вимоги та\~є невід?ємними\~частинами цього\~Договору.\~Щодо нарахування\~процентів за\~договором позики:\~Відповідно до\~п.\~4.2.\~договору позики\~№1325631\~від 17.04.2021\~року,\~позичальник до\~моменту підписання\~договору вивчив\~цей договір\~та Правила\~надання грошових\~коштів у\~позику (на\~умовах зазначена\~в правилах\~процедура і\~наслідки оформлення\~позичальником подовження\~строку користування\~позикою (пролонгація)\~або застосування\~автопролонгації,\~йому зрозумілі.\~Ці правила\~є публічною\~пропозицією (офертою)\~у розумінні\~ст.ст.641,\~644\~ЦК України\~на укладення\~договору кредиту\~та визначають\~порядок та\~умови кредитування,\~права і\~обов?язки сторін,\~іншу інформацію,\~необхідну для\~укладення договору.\~Згідно із\~п.\~6.5\~Правил,\~у редакції,\~що діяла\~на час\~укладення договору\~позики,\~передбачено,\~що у\~разі неповернення/повернення\~не в\~повному розмірі/несвоєчасного\~повернення позики\~та процентів,\~позичальнику на\~таку неповернуту\~позику (або\~її частину)\~товариство має\~право нараховувати\~проценти у\~розмірі,\~передбаченому договором\~позики,\~за кожний\~день понадстрокового\~користування та\~закінчуючи днем\~повернення позики\~(або\~її частини)\~та процентів,\~але в\~будь-якому\~випадку не\~більше 90\~календарних днів.\~Позичальник розуміє\~та погоджується\~з тим,\~що нарахування\~процентів на\~позику (або\~її частину)\~за понадстрокове\~користування позикою\~за договором\~позики не\~є штрафом,\~пенею чи\~будь-якою\~іншою штрафною\~санкцією в\~розумінні чинного\~законодавства,\~а застосовується\~виключно в\~якості процентної\~ставки на\~позику за\~понадстрокове користування. Таким чином, у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. Підписанням договору позики позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України. Щодо застосувань положень ст.625 ЦК України. Посилання Відповідача на положення ст.625 ЦПК України вважаємо помилковими, оскільки Позивач звертаючись з позовом до суду обраховував заборгованості відповідача за базовою/фіксованою процентною ставкою, а не за Процентною ставкою «понадстрокове користування Позикою» в розмірі 2,7% (відповідальність штраф за порушення умов договору позики, згідно правил нараховується після 120 днів нарахування процентів за базовою процентною ставкою). Щодо строку позовної давності. Враховуючи факт продовження загального строку позовної давності визначеного статтею 257, внаслідок введення карантину (п.12 Перехідних положень ЦК України), а згодом воєнного стану (п. 19 Перехідних положень ЦК України), загальний строк позовної давності в три роки продовжено та позивачем не пропущено, так як позивачем заявлено позовні вимоги у січні 2025 року про стягнення з Відповідачів заборгованості за договором позики, а договір позики було укладено 17.04.2021 року. Таким чином, строк позовної давності не пропущений, а відтак відсутні підстави для звернення до суду із заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності. 3 Перехідних положень ЦК України вбачається, що протягом особливого періоду (дії карантину, військового стану) - строки позовної давності зупиняються та не обраховуються, на період зупинення загального строку позовної давності, кредиторам забороняється нараховувати 3% річних, інфляцію та будь-які штрафні санкції за порушення будь-яких зобов?язань. Тому, звертаючись з позовом до суду, Позивачем нараховані проценти по договору позики за базовою процентною ставкою в розмірі 1.99%, а не процентну ставку за понадстрокове користування позикою в розмірі 2,70%, що у свою чергу передбачено договором позики. Щодо доказів наданих Відповідачем. Зазначає, що Відповідач- доказів на підтвердження або спростування позовних вимог позивача до відзиву долучено не було (контр розрахунок, тощо), а тому відзив ґрунтується на припущеннях та зводиться до незгоди з доказами Позивача та їх оцінки, тоді як оцінка доказів є виключною компетенцією суду. (ст. 89 ЦПК України). Проте, замість надання доказів/пояснень по суті справи, Відповідач надав набір правових висновків, які на думку позивача є помилковими, оскільки зміст цих правовідносин (права й обов`язки сторін спору) та спільні риси між спірними правовідносинами є відмінними та не тотожними із даною справою. Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08.05.2025 року за клопотанням представника позивача ТОВ «Фінпром маркет» Гедзь О.В. витребувано в АТ «Універсал Банк» інформацію щодо належності [PERSON] карткового рахунку № [NUMBER] , виписку по картковому рахунку № [NUMBER] , відкритому в АТ «Універсал Банк» за період з 17.04.2021 року по 20.04.2021 року. 06.06.2025 року на виконання вищевказаної ухвали суду засобами поштового зв`язку від АТ «Універсал Банк» до суду надійшла витребувана інформація стосовно карткового рахунку [PERSON] та виписку по рахунку № [NUMBER] за період з 17.04.2021 року по 20.04.2021 року. 10.06.2025 року через систему «Електронний суд» від відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про стягнення судових витрат з доказами понесених ним витрат на правову допомогу. 02.07.2025 року від представника позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» до суду надійшли заперечення на клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, натомість надала суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, у поданому до суду відзиві просив розгляд справи провести без його участі з урахуванням поданих заперечень. Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 17.04.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики №1325631 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), шляхом обміну електронними повідомленнями, який був підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1 договору позики, за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (позику) на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити плату (проценти) від суми позики. За умовами п.п. 2.1, 2.2 та 2.3 договору сума позики - 7 500 грн, строком на 30 днів, процентна ставка (базова) 1,99 % (день), знижена процентна ставка - 0,69 % день, процентна ставка за понадстрокове користування позикою за день 2,70%. Відповідачу було надано одноразовий ідентифікатор 0QPHkFCvbn для підписання договору позики №1325631 від 17.04.2021 року, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів, яким він скористався для укладення договору, що підтверджується довідкою про ідентифікацію. Відповідно до умов договору позики ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» взяло на себе зобов`язання надати відповідачу кредит на таких умовах: сума кредиту 6000 грн, строк кредитування 30 днів, 1,99% від суми кредиту за кожний день користування ним. Згідно з довідкою, сформованою 13.01.2025 року ТОВ «ФК «Фінекспер» 17.04.2021 року [PERSON] надано 6000 грн на банківську картку № [NUMBER] . Відповідно до п. 5.2 Договору позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/uа/documents-license/, їх зміст, суть об`єм зобов`язань та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (прологнація) йому зрозумілі. З відповіді АТ «Універсал Банк» від 30.05.2025 №БТ/4553 встановлено, що на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) банком було емітовано платіжну картку № [NUMBER] . З виписки по банківському рахунку [PERSON] за період з 17.04.2021 року по 20.04.2021 року встановлено, що 17.04.2021 року о 12:35:42 [PERSON] було зараховано грошові кошти в сумі 6000 грн, відповідач користувався (розраховувався) кредитними коштами. Відповідно до розрахунку заборгованості розмір заборгованості за тілом позики становить 6000 грн, за нарахованими та несплаченими процентами - 14328 грн. Таким чином, сторони узгодили розмір кредиту/позики, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором 0QPHkFCvbn. При цьому суд враховує, що відповідачем не заперечується факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та користування ними. З огляду на викладене, на підставі укладеного сторонами електронного договору, який вважається укладеним у письмовій формі, у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст. 3, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, договір позики укладається у письмовій формі незалежно від суми. Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Відповідно до ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Відповідно до ст.3, 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом, тобто даними в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Згідно з ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Отже, договір позики №1325631 від 17.04.2021 року між первісним кредитором та відповідачем підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Крім цього, у вищевказаному договорі та додатку до нього наявна інформація про умови кредитування, зокрема порядок та умови надання кредиту, строк дії договору, процентна ставка за користування кредитом та порядок повернення кредиту. Суд звертає увагу на те, що станом на момент розгляду справи кредитний договір недійсним не визнавався. Таким чином, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконало вимоги укладеного між ним та відповідачем кредитного договору та надало відповідачу кредитні кошти, що не спростовано відповідачем. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про доведеність укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (первісним кредитором) та відповідачем у справі [PERSON] вказаного правочину. Досліджені в ході судового розгляду наявні у справі докази на переконання суду у своїй сукупності є достатніми для підтвердження тієї обставини, що відповідач на підставі договору позики №1325631 від 17.04.2021 року отримав у користування кредитні грошові кошти та допустив прострочення грошових зобов`язань із повернення кредиту. Достовірність цих доказів не викликає у суду сумнівів. Дані обставини не спростовано. Враховуючи вищевикладене, відповідач істотно порушив умови кредитного договору, в зв`язку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту за договором позики №1325631 від 17.04.2021 року у вигляді тіла кредиту в розмірі 6000 грн є правомірними та підлягають до задоволення. Що стосується вимог позивача про стягнення відсотків за користування кредитом, суд зазначає наступне. Згідно п. 4.1 Договору, Позичальник ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо Позикодавця та його послуги, що передбачена ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зазначений договір був підписаний [PERSON] , що сам відповідач не заперечує. Згідно п.4.2 Договору, позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ua/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена в правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування автопролонгації, йому зрозумілі. Суд звертає увагу, що згідно із п. 6.5 Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», у редакції, що діяла на час укладення договору позики, передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Таким чином, у договорі позики встановлено строк позики 30 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. Отже відсотки були нараховані правомірно та в межах строку користування кредитом. Отже, за умовами договору позики № 1325631 від 17.04.2021 року сторони погодили його умови щодо нарахування та сплати процентів, а тому сума заборгованості за відсотками у розмірі 14328 грн підлягає стягненню з відповідача. За приписами п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно з ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Нормами ч.1 ст.1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ст.1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. 26.10.2021 року між «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Управління активами» укладено договір факторингу №2610, за умовами якого останнє набуло право вимоги, в тому числі за договором позики №1325631 від 17.04.2021 року, що також підтверджується реєстром прав вимоги 26.10.2021. 03.04.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» укладено договір факторингу №030423-ФК, за умовами якого останнє набуло право вимоги, в тому числі за договором позики №1325631 від 17.04.2021 року, що також підтверджується реєстром заборгованості від 03.04.2023 року. Відповідно до вказано реєстру заборгованості до договору факторингу ТОВ «Фінпром маркет» набуло права грошової вимоги до [PERSON] на суму 20328 грн, з яких: 6000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 14328 грн - сума заборгованості за відсотками. Судом встановлено, що пунктом 5.2. зазначених Договорів факторингу визначено, що перехід від клієнта до позивача/фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому-передачі Реєстру заборгованостей, після чого позивач/фактор стає кредитором по відношенню до Боржників стосовно Портфеля Заборгованості та набуває відповідних Прав Вимог. Тобто дані договори є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст.3 ЦК України. Позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. До вказаних договору факторингу додані підписані реєстри прав вимог, згідно яких вбачається, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступає ТОВ «Фінансова компанія управління активами», а воно в свою чергу відступає ТОВ «Фінпром маркет» право вимоги заборгованостей до боржників у тому числі і до [PERSON] за договором позики №1325631 від 17.04.2021 року у сумі 20328 грн. Обидва договори факторингу та реєстри прав вимог містять чітку інформацію щодо боржника, номеру та дати договору позики, укладеному між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] та суми заборгованості. Договори факторингу та реєстри прав вимог містять підписи сторін, за такого є належними та допустимими доказами. Зважаючи на викладене, доводи відповідача щодо не доведеність факту відступлення права грошової вимоги за укладеним 17.04.2021 року договором позики № 1325631 до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та в подальшому до ТОВ «Фінпром Маркет» є не обґрунтованими. На час розгляду справи судом відповідач не надав даних, що свідчать про добровільне погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку як на користь попереднього кредитора, так і на користь позивача. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язань, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відтак, судом встановлено, що позивач підтвердив належними доказами факт переходу до нього права вимоги щодо боргу [PERSON] , первісним кредитором якого було ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». За приписами, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром маркет» заборгованості за договором позики №1325631 від 17.04.2021 року в розмірі 20328 грн, з яких: 6000 грн заборгованість за тілом позики; 14328 грн заборгованість за відсотками. Щодо клопотання відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19)). Судом встановлено, що договір про надання позики №1325631 було укладено 17.04.2021 року строком на 30 днів, а позивач звернувся в суду з цим позовом 04.03.2025 року. Разом з тим, Законом №540-IX від 30 березня 2020 року розділ Прикінцеві та Перехідні положення ЦК доповнено п.12 такого змісту: під час дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» № 211 від 11.03.2020, з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Дія карантину, встановленого зазначеною Постановою, неодноразово продовжувалась. Востаннє дію карантину було продовжено до 30.06.2023 постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2023 № 383. Таким чином, в період з 12.03.2020 по 01.07.2023 було зупинено всі строки позовної давності на підставі п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. При цьому, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 вказав, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. З огляду на викладене, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності немає, оскільки перебіг позовної давності, визначений Кодексом, зупинено на строк дії карантину, а згодом і воєнного стану, тобто, строк позовної давності не закінчився. Отже, позивачем при зверненні до суду з позовом строк позовної давності не пропущено, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Вирішуючи питання відшкодування судових витрат та їх розміру, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Згідно з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У постановах Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 01.06.2018 року у справі № 904/8478/16 зазначено, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року у справі № 357/7395/20 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved