Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , про стягнення заборгованості у зв`язку із невиконанням боржником зобов`язання. В позовних вимогах позивач просить суд стягнути з [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) 3% річних у сумі 160 969,27 грн. та інфляційне збільшення у сумі 1 402 423,77 грн., у зв?язку з не виконанням боржником зобов?язання, пов?язаного з відшкодуванням шкоди, завданої смертю. Обґрунтовує свої вимоги тим, що Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року у кримінальній справі №175/1359/14-К, з урахуванням Ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.10.2014 року, [PERSON] було визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено їй покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки. Також, вироком було вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 10 554,10 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином та суму у розмірі 600 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її малолітньої доньки. 22.10.2014 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист №175/1359/14 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму у розмірі 10 554,10 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином та суму у розмірі 600 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, на підставі якого 03.11.2014 державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського районного управління юстиції було відкрите виконавче провадження №45291734. Окрім того, в провадженні Дніпровського районного відділу ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відносно [PERSON] перебувало виконавче провадження №51800385, яке було відкрите 28.07.2016 року. В теперішній час виконавчий лист №175/1359/14 від 22.10.2014 перебуває на примусовому виконанні в приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В. в рамках виконавчого провадження №62767383, яке відкрито 07.08.2020 року. Станом на 10.05.2024, за весь період примусового виконання зазначеного виконавчого листа, з 2014 року з [PERSON] стягнуто лише 49 975,96 грн., тобто, залишок заборгованості становить 560 578,17 грн., що підтверджується листом, приватного виконавця Ванжі О.В. №01-29/3974 від 10.05.2024 року. Таким чином, Відповідачем рішення суду про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди не виконане. Не сплата [PERSON] заборгованості з моральної шкоди, стягнутої з неї за вироком суду, протягом значного проміжку часу, близько 10 років, призвело до значного знецінення грошових коштів, присуджених на користь [PERSON] . Відповідачка надала до суду заперечення на позовну заяву в якій просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. З огляду на наступне. Вважає, позовні вимоги завищеними, оскільки відповідно до інформації з виконавчого провадження, яке веде приватний виконавець Ванжа О.В., позивачка (стягувач) в порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» подала цьому приватному виконавцю дві заяви: - 17 червня 2024 року про передачу їй в рахунок часткового погашення боргу 1/2 частини будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та 1/2 частини земельної ділянки для його обслуговування за цією ж адресою за ціною третіх електронних торгів, на яких це майно не було реалізоване, в сумі 176 400, 00 грн.; - 18 липня 2024 року про передачу їй в рахунок часткового погашення боргу 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,3256 га, кадастровий номер: 1221485600:02:001:0101 за адресою: [ADDRESS] за ціною третіх електронних торгів, на яких це майно не було реалізоване, в сумі 60 130, 00 грн. Таким чином, сума заборгованості, на думку відповідачки, у 560 758, 17 грн. зменшилась на 236 530, 00 грн. (176400,00+60130,00=236530,00) і становить 324 228, 17 грн. Відповідачка стверджує, що дана сума заборгованості підтверджується листом приватного виконавця Ванжі О.В. від 15 серпня 2024 року, копія якого долучена до матеріалів справи. Але позивачкою не надано обґрунтованого розрахунку нарахування інфляційних втрат і 3-х відсотків річних з цієї суми заборгованості у 324 228, 17 грн., у звязку з чим її позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для задоволення позову з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року обвинувачену [PERSON] визнано винною за ч. 2 ст. 286 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі п. «є» ст. 1 та ст. 14 Закону України Про амністію у 2014 році від 08 квітня 2014 року з наступними змінами та доповненнями, обвинувачену [PERSON] звільнено від відбування призначеного основного і додаткового покарання. Стягнуто з обвинуваченої [PERSON] на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 686 грн. 04 коп. Стягнуто з обвинуваченої [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] 10 554 грн. 10 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином та 600 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року апеляцію обвинуваченої [PERSON] залишено без задоволення.\~Апеляції прокурора, представника потерпілої [PERSON] , задоволено частково.\~ Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року щодо [PERSON] в частині її звільнення від відбування призначеного як основного, так і додаткового покарання по амністії на підставі п. «є» ст.1 та ст.14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року скасовано.\~Клопотання [PERSON] про звільнення від відбування призначеного як основного, так і додаткового покарання по амністії на підставі п. «г» ст.1 та ст.14 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року залишено без задоволення.\~В іншій частині вирок суду залишено без змін.\~Строк відбування покарання [PERSON] відраховувати з 22 жовтня 2014 року. 22 жовтня 2014 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист №175/1359/14-к про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми у розмірі 10 554 грн. 10 коп., у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином та суми у розмірі 600 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди завданої злочином. 07 серпня 2020 року представник [PERSON] адвокат Падалка Ю.П. звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В. із заявою про примусове виконання рішення, в якому просив прийняти до виконання виконавчий лист №175/1359/14-к, виданий Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області 22 жовтня 2014 року. 07 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62767383 з примусового виконання виконавчого листа №175/1359/14-к, виданого 22 жовтня 2014 року Дніпропетровським районного суду Дніпропетровської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми у розмірі 10 554 грн. 10 коп., у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином та суми у розмірі 600 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди завданої злочин Станом на 10.05.2024, за весь період примусового виконання зазначеного виконавчого листа, з 2014 року з [PERSON] стягнуто лише 49 975,96 грн., тобто, залишок заборгованості становить 560 578,17 грн., що підтверджується листом, приватного виконавця Ванжі О.В. №01-29/3974 від 10.05.2024 року. Таким чином, Відповідачем рішення суду про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди не виконане. Не сплата [PERSON] заборгованості з моральної шкоди, стягнутої з неї за вироком суду, протягом значного проміжку часу, близько 10 років, призвело до значного знецінення грошових коштів, присуджених на користь [PERSON] . Позивачка вважає, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних необхідно здійснити з 15 жовтня 2014 року (наступного дня після набрання вироку суду законної сили) до 10 травня 2024 року (дата, на яку приватним виконавцем видано довідку про розмір заборгованості). Згідно із листом приватного виконавця Ванжі Олександра Володимировича від 10 травня 2024 року сума заборгованості становить 560 758, 17 грн. Виходячи з цієї суми заборгованості позивачка просить суд стягнути з відповідачки на свою користь: - 1 402 423, 77 грн. інфляційних втрат; - 160 969, 27 грн. 3-х відсотків річних. У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зазначено, що «стаття 625 входить до розділу І «Загальні положення про зобов?язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов?язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов?язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов?язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов?язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов?язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов?язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов?язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов?язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18)». Як зазначалося вище, вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, задоволено цивільний позов [PERSON] , як потерпілою та стягнуто з Відповідача на її користь матеріальну шкоду у розмірі 10 554,10 грн. та моральну шкоду у розмірі 600 000,00 грн. За змістом вироку суду відшкодування шкоди присуджено на користь [PERSON] у зв?язку зі смертю її малолітньої доньки, внаслідок вчинення злочину. З огляду на зазначене, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України необхідно здійснити з 15 жовтня 2014 року (наступного дня після набрання вироком суду законної сили) по 10.05.2024 (дата на яку приватним виконавцем видано довідку про розмір заборгованості). Відповідно до розрахунку, який долучено до цієї позовної заяви, у зв?язку з несплатою заборгованості у розмірі 560 578,17 грн., відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, всього з боржника підлягає стягненню 1 563 393, 04 грн., з яких: - 1 402 423,77 грн. - інфляційне збільшення; - 160 969,27 грн. - 3% річних. Щодо стверджень відповідачки, що сума стягнення є завищеною, то слід вказати, що розрахунок заборгованості, наданий позивачкою [PERSON] отриманий нею від Приватного виконавця Ванжі О.В., станом на 10.05.2024 року, має заборгованість у розмірі 560 578,17 грн, а розрахунок наданий представником відповідача отриманий від Приватного виконавця Ванжі О.В. від 15.08.2024 року хоча й містить посилання на зменшення розміру заборгованості, у зв`язку із наданням [PERSON] згоди на зарахування суми боргу у вигляді отримання права власності на майно, проте станом на дату винесення рішення у цій справі, право власності на вказане майно не зареєстровано за [PERSON] , а тому фактично сума заборгованості у розмірі 560 578,17 грн., яка існувала станом на 10.05.2024 року - не змінилась. Крім того, позивач просить стягнути суму інфляції саме станом на травень 2024 року. Тому твердження відповідача про завищення суми стягнення є безпідставними. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Загальний розмір позовних вимог складає 1\~563\~393,04 грн. Відповідно до абз.2 п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01 січня 2024 року (рік в якому була подана позовна заява) прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн. 1% ціни позову складає 15633,93 грн., що перевищує розмір 5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 15\~140,00 грн. Тому,

Outcome: approved