Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи звернулось в суд із позовною заявою до [PERSON] «Про стягнення заборгованості», в якій просили стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договором № 460721-КС-003 від 23.03.2024 року в загальній сумі 26058,22 гривень, поклавши судові витрати на відповідача (а. с. 1 - 8). На обґрунтування позову товариство зазначило, що між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] укладено договір № 460721-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 23.03.2024 року позивач направив відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір про надання кредиту, яку того ж дня відповідач прийняв на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» із використанням телекомунікаційної системи було направлено одноразовий ідентифікатор UA-3700 на номер телефону [NUMBER] , який зазначено позичальником [PERSON] у анкеті в особистому кабінеті. Таким чином, 23.03.2024 року між сторонами у справі укладено договір № 460721-КС-003 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до пункту 2.1 їх договору, товариство надає позичальнику грошові кошти у розмірі 6000,00 гривень на засадах строковості, поворотності, платності (кредит), а Позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит. Сторонами договору погоджено, що кредит надається строком на 24 тижня, де першим днем є дата списання коштів з рахунку кредитодавця. Також сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,15013387 процентів за кожен день користування кредитом. Пунктом 3.2.3 вищевказаного договору встановлений «Графік платежів», відповідно до якого встановлено розмір та дату внесення позичальником платежів. ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало відповідачу грошові кошти в розмірі 6000,00 гривень шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] (яка ним вказана при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), які відповідач не повернула. Отже, [PERSON] своїми діями допустила порушення зобов`язання, в наслідок чого утворилася заборгованість в розмірі 26058,22 гривень, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 6000,00 гривень, суми прострочених платежів по процентах - 19158,22 гривень та суми прострочених платежів за комісією - 900,00 гривень. (а. с. 1 - 8). Зазначена позовна заява зареєстрована за вхідним № 7624/24-вх від 24.10.2024 року, із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/1667/24 (провадження № 2/631/658/24) та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, обліково-статистичної картки справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, передана на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 1, 58). За правилом частини 8 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суд, скориставшись даними Єдиного державного демографічного реєстру щодо інформації про зареєстроване місце проживання особи, отримав відповідь № 867874 від 25.10.2024 року (а. с. 60). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 28.10.2024 року у складі судді Мащенко С. В., позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін (а. с. 61 - 65). Такі процесуальні дії як: забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо,- у цій цивільній справі судом не вчинялись. Отже, з огляду на предмет позову та згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 274 й пункту 1 частини 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту частини 1 статті 279 цього ж кодифікованого акту України розгляд справи здійснювався у порядку спрощеного позовного провадження за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними в главі 10 вказаного кодексу України. Представник позивача Сімчук Я. В., яка діє на підставі довіреності, виданої 07.10.2024 року директором ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» [PERSON]., зі строком дії до 07.10.2025 року, у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, проте в електронній формі за допомогою та з використанням підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи звернулась до суду із клопотанням, зареєстрованим за вхідним № 8071/25-вх від 14.11.2024 року, з проханням справу розглянути за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та не заперечують проти заочного розгляду справи (а. с. 115, 116, 117). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не сповістила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала (а. с. 115, 118 - 119). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторони позивача свідчать відповідна заява представника за ордером, долучена до матеріалів справи. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, покладаючись на клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності сторони позивача, ураховуючи той факт, що підстав для визнання необхідним безпосередньої їх участі у судовому засіданні не має, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті позовних вимог за відсутності сторін. Доходячи такого, суд зауважує, що на виконання змісту пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, що судом визнано поважними. Натомість змістом частиною 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Крім того, відповідно до приписів частини 5 і пунктів 1, 2, 3 та 4 частини 8 статті 128 вказаного кодифікованого процесуального акту України, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а днем вручення судової повістки про виклик є день вручення її під розписку, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування, що зареєстровані у встановленому законом поряду, якщо ця особа не повідомила іншої адреси, ураховуючи, що належно повідомлені учасники справи вдруге не з`явились, суд доходить переконання, що дійсно їх відсутність не перешкоджає розгляду справи по суті. Зважаючи на це, суд не знаходить підстав задля визнання неявки належно повідомлених учасників справи поважною, а, отже, така неявка не є перешкодою у розгляді справи за суттю позовних вимог. Проте, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала сторона позивача. Вказане узгоджується з правозастосовною практикою касаційного суду, який неодноразово зауважував на те, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відтак, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи, за його наслідками суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторона позивача посилалась як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2024 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно із частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Нормою, викладеною у частині 2 статті 129 Основного Закону нашої Держави, визначено основні засади судочинства, однією з яких згідно з її пунктом 3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. На підставі пунктів 2.1, 2.3, 2.4, 2.5, 2.7 Договору № 460721-КС-003 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), укладеного 23.03.2024 року в місті Києві між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] , кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 6000,00 гривень, на засадах строковості, повторності та платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту, в порядку та на умовах визначених договором та правилами надання споживчих кредитів. Термін дії договору до 07.09.2024 року, строк кредиту 24 тижня, зі стандартною процентною ставкою - 2,00000000 в день, зниженою процентною ставкою - 1,15013387 в день, із визначенням розміру комісії в сумі 900,00 гривень. При кредитодавець зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дня укладення договору надати позичальнику грошові кошти шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок позичальника. У разі погашення кредиту за погодженим сторонами графіком, то зобов`язання позичальника по сплаті процентної ставки розраховуються за зниженою процентною ставкою, а у разі прострочення виконання зобов`язання на сім та більше діб - застосовуються правила стандартної процентної ставки. Крім того, позичальник має право повністю або частково достроково повернути кредит, без будь якої додаткової плати, а також впродовж 14 календарних днів відмовитися від договору (а. с. 18 - 27). Також пунктом 4.2.3 цього ж договору встановлений обов`язок позичальника повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені договором, а пунктом 6.3 Договору закріплено право кредитодавця нарахувати штраф за прострочення позичальником сплати чергового платежу, за кожний випадок такого порушення. Договір набирає чинності з моменту його підписання, і діє до дати вказаної в пункті 2.7 договору. Договір може бути змінено або припинено за взаємною згодою сторін. Укладений договір, всі додатки та додаткові угоди до нього становлять один правочин, та мають тлумачитись і застосовуватись як один і той самий юридичний документ (а. с. 18 - 27). Одночасно із цим пунктом 7.11 наведеного Договору визначено порядок створення та накладення електронних підписів сторонами: спочатку підписує позичальник із використанням одноразового ідентифікатора, який генерується та надсилається на фінансовий номер позичальника кредитодавцем, потім договір підписує уповноважений представник кредитодавця кваліфікованим електронним підписом з кваліфікованою позначкою часу. З розділу 8 реквізити та підписи сторін, убачається що [PERSON] підписала кредитний договір за допомогою одноразового ідентифікатора UA-3700, отриманого нею на мобільний телефон № [NUMBER] 23.03.2024 року об 11:28:52 годин, а з боку сторони кредитодаця - договір підписано кваліфікаційним електронним підписом директора [PERSON] 23.03.2024 року об 12:28:54 годин (а. с. 18 - 27). Крім того, в матеріалах справи наявна пропозиція (оферта) укласти договір № 460721-КС-003 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), та прийняття (акцепт) пропозиції (оферти) укласти договір № 460721-КС-003 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма), датовані 23.03.2024 року, а також паспорт споживчого кредиту (а. с. 28 - 32, 15 - 17). З візуальної форми послідовності дій клієнта [PERSON] та ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», щодо укладення електронного договору про надання кредиту № 460721-КС-003 від 23.03.2024 року в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства на сайті www.my.bizpozyka.com, убачається що: - 23.03.2024 року о 10:17:21 годин був здійснений клієнтом вхід в особистий кабінет за допомогою номеру телефону; - 23.03.2024 року о 10:17:12 годин товариством була здійснена перевірка статусу клієнта; - 23.03.2024 року о 11:26:17 годин клієнт надав необхідну інформацію для формування товариством належної пропозиції; - 23.03.2024 року о 11:26:19 годин товариством було надано клієнту паспорт споживчого кредиту для ознайомлення та підписання; - 23.03.2024 року о 11:26:19 годин товариством направлено клієнту на номер телефону смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором UA-7229 для підписання паспорту споживчого кредиту та інформаційного повідомлення про отримання згоди від третіх осіб на передачу та обробку їх персональних даних; - 23.03.2024 року о 11:27:31 годин клієнт ознайомився та підписав одноразовим ідентифікатором UA-7229 паспорт споживчого кредиту та інформаційне повідомлення про отримання згоди від третіх осіб на передачу та обробку їх персональних даних; - 23.03.2024 року о 11:27:44 годин товариство направило клієнту індивідуальну оферту, яка містила істотні умови договору; - 23.03.2024 року о 11:28:30 годин товариством був відправлений клієнту одноразовий ідентифікатор UA-3700 для підписання договору; - 23.03.2024 року о 11:29:21 годин відбулося підписання договору клієнтом шляхом використання одноразового ідентифікатора; -23.03.2024 року о 11:29:00 годин підписання договору кваліфікованим електронним підписом відповідальної особи товариства; - 23.03.2024 року о 11:29:29 годин було сформоване інформаційне повідомлення про успішне підписання договору; -23.03.2024 року о 11:29:31 годин відбулася відправка документів на електронну пошту клієнта; - 23.03.2024 року о 11:29:34 відбулося відображення документів у особистому кабінеті клієнта (а. с. 33 - 34). Відповідно до анкети клієнта (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи), сформованої 06.10.2024 року, [PERSON] , [INFO] , громадянка України (паспорт серії [NUMBER] виданий Нововодолазьким РВ ГУМВС України в Харківській області), має реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрована та проживає за адресом: [ADDRESS] ,- та 23.03.2024 року отримала кредит в сумі 6000,00 гривень на банківську картку № [NUMBER] , мобільний телефон № [NUMBER] (а. с. 35). З довідки від 28.09.2024 року убачається, що 23.03.2024 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» перерахувала на картковий рахунок № [NUMBER] - 6000,00 гривень, із зазначенням призначення платежу «Перерахування коштів [PERSON] , ІПН [NUMBER] згідно з кредитним договором № 460721-КС-003 від 23.03.2024 року, без ПДВ» (а. с. 36). З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що поточна заборгованість [PERSON] складає 26058,22 гривень в тому числі: сума прострочених платежів по тілу кредиту - 6000,00 гривень, сума прострочених платежів по процентах - 19158,22 гривень, сума прострочених платежів за комісією - 900,00 гривень (а. с. 12 - 13). Аналогічну інформацію містить Довідка про стан заборгованості, складена станом на 04.10.2024 року (а. с. 14). Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», затвердженими наказом директора № 8-ОД від 04.10.2023 року, зокрема, пунктом 3.1.1. обумовлено, що після отримання заявником від кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання кредиту в особистому кабінеті заявника розміщається оферта, яка є пропозицією в розумінні частині 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Після отримання оферти заявнику надсилається одноразовий ідентифікатор. У випадку відмови від укладення заявником договору чи не підписання його шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оферта вважається не акцептованою Заявником і втрачає силу (пункти 3.1.2, 3.1.3 Правил). Згідно з пунктом 4.4.4. Правил позичальник підтверджує, що вказаний позичальником (з метою отримання кредиту) поточний (картковий) який у разі потреби належить саме йому і треті особи не мають до нього доступу (а. с. 37 - 46). Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, виданим НАЦІОНАЛЬНОЮ КОМІСІЄЮ, ЩО ЗДІЙСНЮЄ ДЕРЖАВНЕ РЕГУЛЮВАННЯ У СФЕРІ РИНКІВ ФІНАНСОВИХ ПОСЛУГ 25.05.2020 року членом нацкомфінпослуг Максимчуком О., убачається що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (скорочене найменування ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА») зареєстроване як фінансова установа відповідно до розпорядження комісії № 961 від 06.04.2017 року, реєстраційний № 13103600, свідоцтво серії ФК № 880 від 06.04.2017 року, код фінансової установи 13 (а. с. 47). Відповідно до Виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БІЗНЕС ПОЗИКА», ідентифікаційний код юридичної особи 41084239, зареєстроване з 17.01.2017 року та має запис в реєстрі під № 1000701070101066830 (а. с. 48). Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Цивільного кодексу України № 435-ІV від 24.01.2003 року (із змінами та доповненнями). З огляду на положення частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладена між сторонами угода визнається правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що визначеною статтею 204 вказаного кодексу України регламентована презумпція правомірності правочину. Так, відповідно до наведеної норми права правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Жодних судових рішень про визнання укладеного між сторонами правочину недійсним або встановлення його нікчемним суду не надано. Норми права, що містяться у положеннях частини 2 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України передбачають, що двосторонні правочини є договорами, в яких погоджена дія двох або більше сторін. У свою чергу, положення частини 1 та 2 статті 11 цивільного кодифікованого закону України визначають у якості однієї з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків договори та інші правочини. Частиною 1 статті 14 вказаного нормативно-правового документа обумовлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» № № 675-VIII від 03 вересня 2015 року (зі змінами та доповненнями), визначено що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 12 вищезазначеного законодавчого акту обумовлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до положень частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина 3 вказаної статті). Приписи статті 1054 Цивільного кодексу України передбачають, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац 2 частини 2 статті 639 Цивільного кодексу України, передбачає що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно зі статтею 525 цивільного кодифікованого закону України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами статті 530 вищезазначеного нормативно-правового акту України, обумовлено що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно піддягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 610 цивільного кодифікованого закону України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 625 цивільного кодифікованого акту України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. З огляду на частину 1 статті 629 Цивільного кодексу України - договір є обов`язковим для виконання сторонами. Крім того, укладені договори є підставою виникнення між сторонами зобов`язань, тобто правовідносин, в яких одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку /стаття 509 Цивільного кодексу України/. Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями статті 611 Цивільного кодексу України. Таким чином, у зв`язку із тим, що відповідач є винним у порушенні виконання зобов`язання, тому саме з нього на користь позивача слід стягнути борг в межах заявлених позивачем вимог в сумі 26058,22 гривень. Задовольняючи позов ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» до [PERSON] «Про стягнення заборгованості за кредитним договором», суд вважає за необхідне вирішити згідно з підпунктом 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України й питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір - це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1 та абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду юридичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулося до суду у 2024 році за допомогою підсистеми «Електронний суд», та його позовна заява містить одну вимогу майнового характеру: стягнути суму заборгованості. Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України. Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» № 3460-IX від 09.11.2023 року з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 3028,00 гривень, а тому за подання до суду позовної заяви із вимогою майнового характеру в порядку позовного провадження судовий збір повинен справлятися в розмірі у розмірі 1,5 % ціни позову, але не менш 3028,00 гривень, виходячи з розрахунку: 3028,00 гривень х 1 = 3028,00 гривень, та не більше 1059800,00 гривень, виходячи з розрахунку: 3028,00 гривень х 350 = 1059800,00 гривень. Крім того, на підставі приписів частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» позивач у справі при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною 2 цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» додало документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 2422,40 гривень (а. с. 11, 59). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 2422,40 гривень. З огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення його позову шляхом стягнення з [PERSON] пропорційно розміру задоволених позовних вимог на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» понесені ним та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 2422,40 гривень. Ухвалюючи рішення, суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04). На підставі викладеного,

Outcome: approved