Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи правопорушенням, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 23.11.2024, приблизно о 02:15 год., водій [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, та керуючи автомобілем марки «ЗАЗ DAEWOO», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вулиці Івана Середи в селищі Лиманівка Лозівського району Харківської області, в напрямку від с. Катеринівка до селища Лиманівка, поблизу будинку [NUMBER], обрав таку швидкість руху і такі прийоми керування, при яких втратив контроль над керуванням автомобілем та допустив його неконтрольований рух з подальшим виїздом за межі проїзної частини дороги та наїздом на перешкоду у вигляді залізобетонної опори, яка розміщувалась справа від проїзної частини дороги по ходу руху автомобіля. Внаслідок даної ДТП пасажир автомобіля [PERSON] , [INFO] загинув на місці пригоди, а пасажирка автомобіля [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень померла в лікарні. Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2025 року по справі №629/958/25 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 (вісім) років. Як встановлено із вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 квітня 2025 року обвинувачений [PERSON] під час судового розгляду винним себе у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, фактичні обставини справи не оспорював. Порушення Відповідачем вимог Правил дорожнього руху перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням вказаних наслідків. Оскільки [PERSON] батько по відношенні до загиблого [PERSON] , у зв`язку із його смертю батькові спричинена значна та непоправна шкода, яка проявилася у моральній школі, вже перенесених ним моральних стражданнях та тих нескінченних стражданнях, що будуть переслідувати його довготривалий час, перенесених ним моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчаться та пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у його життєвих стосунках. В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, позивачу було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача. Позивач оцінює свою моральну шкоду у зв`язку із наслідками вищезазначеної події в розмірі 600 000 гривень. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ЗАЗ DAEWOO», реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. З урахуванням права двох осіб (батька і матері загиблого) на отримання страхового відшкодування моральної шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди, визначений Законом для відшкодування з боку страховика з розрахунку: 12 мінімальних заробітних плат х 8000 грн. (розмір мінімальної заробітної плати станом на час події ДТП відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік»), дорівнює 96 000 гривень/ 2, що становить на кожного потерпілого 48 000 грн. Проте, на думку Позивача, розмір страхового відшкодування моральної шкоди розрахований в межах страхової суми у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є співрозмірним із фактичним розміром заподіяної моральної шкоди. Таким чином, з огляду на те, що станом на дату настання ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу, внаслідок дії якого заподіяно шкоди, була застрахована, то різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 552 000 гривень. На підставі вищевикладеного, просить стягнути з відповідача маральну шкоду у розмірі 552 000 гривень. Представник відповідача в наданому відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі, посилаючись на те, що згідно обвинувального акту, що є додатком до позовної заяви потерпілими у кримінальному провадженні № 12024220000001350 від 23.11.2024 є 2 особи: [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] ні під час проведення досудового розслідування, ні під час судового розгляду не звертався до слідчого по кримінальному провадженню чи суду з заявою про визнання його потерпілим. Зважаючи, що [PERSON] не був визнаний потерпілим по кримінальному провадженню, він не має статусу потерпілого, а тому і не має права звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи внаслідок кримінального правопорушення, оскільки законодавець чітко визначає коло осіб, які можуть бути потерпілими по кримінальному провадженню та наділив правом звернення до суду лише тих осіб, що були визнані потерпілими по кримінальному провадженню. Представник позивача в наданій відповіді на відзив зазначив, що позивач є батьком по відношенні до загиблого [PERSON] , а відтак належить до кола осіб, що мають право на відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи, хоч і не визнавався потерпілим у кримінальному провадженні. 08.07.2025 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача в якому ставиться питання щодо поновлення пропущеного процесуального строку для подання відзиву у зв`язку з перебуванням відповідача під вартою, а також введенням на усій території України воєнного стану. 11.07.2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 120 ЦПК України). Згідно статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до пункту 6 частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. За приписами статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу. Про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою. Можливість поновлення/продовження процесуальних строків виникає у тому разі, коли у передбачені строки виконати певному учаснику справи певні процесуальні дії є неможливим, оскільки саме у нього виникли обставини, які перешкоджають їх реалізації та суд має право поновити/продовжити строк, установлений відповідно законом або судом, за клопотанням конкретного відповідного учасника справи в разі його пропущення з поважних причин. У зв`язку з цим для суду має значення й строк, який минув з моменту закінчення строку, встановленого законом або судом до вчинення учасником справи процесуальної дії, стосовно якої заявлено клопотання. При цьому, як зазначив Верховний Суду своїй постанові від29вересня 2022року по справі № 500/1912/22, застосовуючи процесуальні норми, потрібно уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, установлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства є неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Слід зазначити, що вищевказана справа розглядається в період дії воєнного стану. Верховний суд у вказаній постанові, окрім іншого зазначив, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, суворе застосування судами процесуальних строків щодо звернення до суду з позовними заявами, апеляційними й касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого ст. ст. 55, 124, 129 Конституції України, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 6 рекомендацій Ради суддів України «Щодо роботи в умовах воєнного стану», зазначено про виважений підхід до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення різного роду строків, та по можливості продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. Верховний Суд у своєму повідомленні щодо особливості здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан зазначив також, що «запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків». 04.03.2022 видано наказ Голови Верховного Суду, згідно з яким встановлено особливий режим роботи й запроваджено відповідні організаційні заходи. Згідно з даним наказом Верховний суд акцентував судам, що варто ураховувати, що запровадження воєнного стану на певній території є поважною причиною для поновлення процесуальних строків. Окрім того Судам рекомендовано виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням процесуальних документів, залишення їх без руху, встановлення процесуальних строків та, по можливості, продовжувати їх щонайменше до закінчення воєнного стану. Із даних рекомендацій слідує, що введення воєнного стану фактично визнається поважною причиною пропуску строку. Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. При цьому суд зважає на важливість подання кожною стороною процесу письмових заяв та доказів по суті справи, оскільки саме на підставі таких заяв та поданих доказів буде розглядатися справа по суті. Виходячи з наведеного, суд вважає можливим продовжити представнику відповідача процесуальний строк для подання відзиву, а представнику позивача - відповіді на відзив. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, брав участь через свого представника - адвоката Заставного Р.А., який у судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити за його відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Остапенко С.Ю., у судове засідання не з`явились, представник відповідача в наданій суду заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, доходить до такого. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою зокрема щодо членів її сім`ї. За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди. При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц). У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди». Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19). Аналіз положень ст.ст. 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Судом встановлено, позивач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 25.02.2000. Як вбачається з свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 26.11.2024, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Згідно довідки про причину смерті від 25.11.2024, причина смерті [PERSON] зазначено - особа, що знаходилася в легковику при зіткненні зі стаціонарним об`єктом. Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.04.2025 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років. Згідно з вироком, [PERSON] визнаний винуватим, зокрема, у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 286-1 КК України за таких обставин. 23.11.2024, приблизно о 02:15 год., водій [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, та керуючи автомобілем марки «ЗАЗ DAEWOO», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вулиці Івана Середи в селищі Лиманівка Лозівського району Харківської області, в напрямку від с. Катеринівка до селища Лиманівка, поблизу будинку [NUMBER], обрав таку швидкість руху і такі прийоми керування, при яких втратив контроль над керуванням автомобілем та допустив його неконтрольований рух з подальшим виїздом за межі проїзної частини дороги та наїздом на перешкоду у вигляді залізобетонної опори, яка розміщувалась справа від проїзної частини дороги по ходу руху автомобіля. Внаслідок даної ДТП пасажир автомобіля [PERSON] , [INFO] , загинув на місці пригоди, а пасажирка автомобіля [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень померла в лікарні. Обвинувачений [PERSON] під час судового розгляду винним себе у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, фактичні обставини справи не оспорював. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Суд бере до уваги, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення( постанова ОП КЦС ВС від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20, постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц). Визначаючи розмір відшкодування, суд керується принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. В даній справі суд враховує, що позивач зазнав душевних страждань у зв`язку зі смертю сина; втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню; позивач позбавлений можливості матеріальної та моральної підтримки єдиного сина в подальшому своєму житті та в старості; відновити попередній стан життя позивача неможливо. Встановивши, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральні страждання, глибину та тривалість душевних страждань, яких він зазнав внаслідок загибелі близької, рідної людини - єдиного сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивача йому душевні страждання, відновити становище, яке існувало до смерті сина у житті позивача неможливо, беручи до уваги тяжкість вимушених змін у його життєвих відносинах, суд, з урахуванням засад розумності і справедливості, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 250 000 грн у відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справив усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Оскільки позивачем було заявлено вимоги про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, він був звільнений від сплати судового збору за подання зазначеного позову. Враховуючи наведене, з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати у справі у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: partial