Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

Відповідач [PERSON] дійсно не займається вихованням своїх двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] а.с.13-14, не піклується про їх життя та здоров`я, не проявляє щодо дітей батьківської турботи, хоча реально має таку можливість. Викладене підтверджується витягом з реєстру територіальної громади, актом за участю сусідів, та актом обстеження умов проживання згідно яких відповідач [PERSON] зареєстрована разом з дітьми за адресою [ADDRESS] , але у вказаному будинку не проживає з червня 2023 р. а.с.17, 22, 39, та для дітей позивачем [PERSON] створені всі належні умови для проживання та навчання. Згідно довідки Державної прикордонної служби [PERSON] дійсно 03.06.2023 р. виїхала за межі України а.с.66-68, залишивши малолітніх дітей. Свідки [PERSON] і [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] дійсно виїхала за межі України в червні 2023 р., декілька разів поверталася в Україну, в червні 2024 р. брала дітей до себе за кордон, але після цього повністю залишила дітей на батька. Судом в присутності педагога з`ясована думка малолітніх [PERSON] і [PERSON] , які досягли віку відповідно 10 і 13 років, та достатнього рівня розвитку, щодо позбавлення матері батьківських прав згідно ст.171 СК України. Діти зазначили, що давно не бачили матір з червня 2024 р., коли виїжджали разом з нею за кордон, про них піклується батько, тому кожен з дітей висловив свою думку щодо позбавлення матері батьківських прав. Згідно висновку виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 14.02.2025 р., наявність якого є обов`язковим згідно ст.19 Сімейного кодексу України - вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування залишає на розсуд суду а.с.37-38. Згідно ст.ст.150, 180 Сімейного Кодексу України, батьки повинні виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріально її утримувати. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції ООН, батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Разом з тим проживання поза межами України, та ухилення від виховання та матеріального забезпечення дітей з боку матері з червня 2023 р., частково може бути обумовлено воєнним станом, та збройною агресією, коли під час війни жінки, на відміну від чоловіків призовного віку, мають юридичну можливість виїхати за межі України. Викладеним обмежується певним чином і можливість працевлаштування матері, та отримання доходу за кордоном. Крім того відомості викладені позивачем в позові не відповідають витребуваним і дослідженим судом доказам. Так в позові [PERSON] зазначив про виїзд відповідача за кордон в червні 2023 р., та саме одноосібне виховання дітей з цього часу. Але згідно довідок Державної прикордонної служби а.с.66-68, [PERSON] дійсно 03.06.2023 р. виїхала за межі України, але в`їхала в України 29.08.23 р. Виїхала знову через півроку 03.03.2024 р. і повернулася 16.06.2024 р. 21.06.2024 р. відповідач виїхала з України разом зі своїми дітьми [PERSON] і [PERSON] , з ними ж повернулася в Україну 07.07.2024 р. Виїхавши з України 07.07.2024 р., [PERSON] повернулася 19.09.2024 р. і знову виїхала 22.09.2024 р. а.с.66-68, В грудні 2024 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом а.с.2, приховавши зазначені факти. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки, з урахуванням її характеру, особи, інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Таким чином оскільки [PERSON] виїхала з України під час воєнного стану, приїздила до дітей, враховуючи висновок органу опіки, суд вважає за можливе відмовити в позові про позбавлення батьківських прав, не застосовуючи позбавлення батьківських прав як крайній захід. Одночасно відповідача слід попередити про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, з встановленням контролю органу опіки та піклування за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків. На підставі ст.ст.150, 164 ч.1 п.2, 180 Сімейного Кодексу України, ст.ст.12, 13, 211 ч.3, 263, 265, 272, 273, 274 ч.4, 280-282, 284 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed