Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики від 22.01.2025 у загальному розмірі 23\~000 доларів США, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 22.01.2025 [PERSON] взяла у нього в борг суму коштів у розмірі 20\~000, 00 грн., які зобов`язалася повернути до 27.01.2025 та додатково сплатити до вказаної дати 1\~000 доларів США у вигляді відсотків за користування коштами. Станом на даний час борг за договором позики від 22.01.2025 у сумі 20\~000 доларів США не повернуто. Таким чином, за складеною розпискою від 22.01.2025 сума, яка підлягає поверненню становить 20\~000 доларів США та 3\~000 доларів США у вигляді відсотків за три місяця користування (лютий, березень, квітень). 03.06.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Коваль А.П. подав відзив на позов, в якому просив в стягненні з відповідача оплати за користування позиченими коштами за розпискою в розмірі 3000 доларів США відмовити, з тих підстав, що позивач не має права на отримання оплати за надані в користування кошти, оскільки не зареєстрував свою підриємницьку діяльність. Крім того, відсотки у розмірі 2000 доларів США умовами розписки не передбачені. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 15.05.2025, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Салтівського\~районного суду\~міста Харкова\~від 15.05.2025, заборонено відчуження автомобіля Toyota Land Gruiser 200, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , об`єм двигуна 4461 куб.см, ідентифікаційний номер (VIN-код) [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 09.06.2025, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 21.07.2025, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача\~ [PERSON] адвоката Мазепи Геннадія Борисовича про об`єднання\~цивільних справ № 643/7379/25 та № 643/7381/25 в одне провадження. Представник \~позивача \~ [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у ньому. Представник відповідача Мазепа Г.Б. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд доходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що 22.01.2025 відповідач [PERSON] під розписку отримала від [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США. При цьому, [PERSON] в розписці зобов`язалася повернути грошові кошти 27.01.2025 та сплатити 1\~000 доларів США у виді процентів. Судом досліджено оригінал розписки від 22.01.2025, та долучено її до матеріалів справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц. На час розгляду справи договір позики від 22.01.2025 відповідачем не виконаний, сума позики у встановлений договором строк позивачу не повернута. Матеріали справи не містять доказів повного або часткового виконання відповідачем його зобов`язань з повернення позивачу позики від 22.01.2025. Крім того, відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі Декрет № 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене\~законом\~чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. \~ \~ \~ \~Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019року у справі №464/3790/16. Таким чином, досліджені у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 22.01.2025 у розмірі 20 000 доларів США. Щодо стягнення відсотків у розмірі 3000 доларів США, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Розмір процентів за користування позикою визначено у розписці від 22.01.2025 у розмірі 1\~000 доларів США. Ця сума і підлягала сплаті позикодавцеві у строк до 27.01.2025. Велика Палата Верховного суду у справі № 444/9519/12, зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти. Позивач просив стягнути проценти за користування договором за три місяці з лютого по березень. Оскільки, умовами договору позики кінцевим строком повернення позики визначено 27.01.2025, нарахування процентів за користування позикою після закінчення строку, на який її надано, не відповідає законодавству. З огляду на неправомірність нарахування позивачем процентів за користування позикою після 27.01.2025, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково у розмірі 1\~000 доларів США. Доводи відповідача, що позивач не має права на отримання оплати за надані в користування кошти, оскільки не зареєстрував свою підриємницьку діяльність є безпідставними, оскільки розмір, порядок та строк нарахування відсотків за користування коштами не суперечить законодавчому визначенню процентів та відповідає встановленому пунктом 3\~статті 3 ЦК України\~принципу свободи договору. Розподіл судових витрат відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~здійснюється пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору за подачу позову до суду, як особа з інвалідністю 2 групи, на підставі п. 9\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно з ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Закон України «Про судовий збір»\~встановлював ставку судового збору за подачу до суду позову майнового характеру позивачем\~фізичною особою у розмірі 1 відсотку від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позов у справі поданий 13.05.2025. Ціна позову\~становила:\~955\~390,10грн (із розрахунку: 23 000 дол. США х 41,5387 грн/дол США (курс долара США станом на дату подання позову)). 1% від ціни позову = 9\~553,90 грн\~це ставка судового збору, яка підлягала сплаті за подачу позову до суду. Позовні вимоги задоволено частково, а саме на 91,30 %, а тому з [PERSON] на користь держави необхідно стягнути 8\~722,71 грн (9\~553,90 грн х 91,30%) - судового збору за подачу позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial