Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

Керівник Лозівської окружної прокуратури Харківської області звернувся до Близнюківського районного суду Харківської області з уточненою позовною заявою до Лозівської районної державної (військової) адміністрації Харківської області, [PERSON] , [PERSON] та ТОВ імені газети "Ізвєстія", третя особа: Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової)) адміністрації, в якій просить: - \~ \~ \~ \~усунути перешкоди власнику - державі в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації, у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, розташованою за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, шляхом: - \~ \~ \~ \~визнання незаконним та скасування розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації від 15.01.2014 № 07 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) гр. [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колишнього ВАТ імені газети «Ізвєстія» на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області»; - \~ \~ \~ \~скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2916589163206, номер відомостей про речове право 54559267) та права оренди земельної ділянки (номер запису про інше речове право 54559822); - \~ \~ \~ \~скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га; - \~ \~ \~ \~визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2021 з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 площею 6,6049 га, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Наталією Іванівною і зареєстрований в реєстрі за № 635; - \~ \~ \~ \~визнання недійсним договору оренди землі від 17.09.2014 (зі змінами, внесеними додатковими угодами в ід 16.05.2017 та від 16.07.2021), укладеного між [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія», яким передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, розташовану за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.11.2014, номер запису про інше речове право 54559822); - зобов`язати [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія» повернути державі в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, розташовану за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що розпорядженням Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області № 07 від 15.01.2014 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності колишнього ВАТ імені газети «Ізвєстія», та передано громадянці [PERSON] у власність земельну частку (пай) площею 6,6049 га, кадастровий номер 6320685500:01:000:0146, за межами населених пунктів на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час пред`явлення позову власником земельної ділянки з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 є [PERSON] (запис про право власності від 16.07.2021 № 43013195, внесений приватним нотаріусом Харківської міського нотаріального округу Шаульською Н.І. на підставі договору купівлі-продажу № 635 від 16.07.2021 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.07.2021 № 59313074). Відповідно до актуальної інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ділянка з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 зареєстрована в ДЗК 23.01.2014 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 06.11.2008, виконаного ПП «Самфін». Цільове призначення земельної ділянки: 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з інформацією Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації від 13.09.2023 № 05-25/1429 встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146, яка розташована за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, повністю знаходиться курган (охоронний № 8681-ХА). Пам`ятка археології місцевого значення курган (охоронний № 8681- ХА), який повністю знаходиться на спірній земельній ділянці, занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури України від 03.02.2010 № 58/0/16-10 (у редакції від 16.06.11 № 453/0/16-11), охоронний номер пам`ятки 8681-ХА. Крім того, як вбачається з цієї відповіді, інформація щодо погодження проекту землеустрою щодо вказаної земельної ділянки у Департаменті відсутня. При передачі у власність даної земельної ділянки допущено низку порушень вимог земельного та пам`яткоохоронного законодавства. Повноваження щодо вилучення із державної власності та передачі у приватну власність земель історико-культурного призначення, які розташовані в межах пам`ятки археології та належать до особливо цінних земель, відноситься до компетенції обласних державних адміністрацій та здійснюється виключно за погодженням з Кабінетом Міністрів України та уповноваженого органу у сфері охорони культурної спадщини. Харківської обласною державною адміністрацією не приймалось рішення стосовно розпорядження спірною земельною ділянкою, Департамент культури і туризму не погоджував проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у приватну власність. Земельну ділянку передано у приватну власність неуповноваженим органом із порушенням встановленого законом порядку, а саме на підставі незаконного оскаржуваного розпорядження, а не рішення уповноваженого розпорядника ХОДА, без зміни цільового призначення та її погодження з Кабінетом Міністрів України та уповноваженого органу у сфері охорони культурної спадщини, внаслідок чого зазначена земельна ділянка з числа особливо цінних земель історико-культурного призначення незаконно вибула із державної власності. Прокурор зазначає, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології та не може перебувати в приватній власності. Держава як її законний власник вправі вимагати усунення перешкод у здійснення свого права користування та розпорядження цією земельною ділянкою в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України та ст.152 Земельного кодексу України шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження Близнюківської\~районної державної\~адміністрації від\~15.01.2014\~№ 07\~«Про затвердження\~технічної документації\~із землеустрою\~щодо встановлення\~меж земельної\~ділянки в\~натурі (на\~місцевості)\~на земельну\~частку (пай)\~гр.\~ [PERSON] для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва\~із земель\~колишнього ВАТ\~імені газети\~«Ізвєстія» на\~території Самійлівської\~сільської ради\~Близнюківського району\~Харківської області», яким цю земельну ділянку передано в приватну власність, і як наслідок, зобов`язання повернути її державі. Крім того, скасуванню підлягає державна реєстрація спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, оскільки така реєстрація суперечить ч.7 ст.17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» й створює перешкоди для реалізації державою прав законного власника. Для забезпечення держави в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо земельної ділянки історико культурного-призначення необхідно усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з одночасним припиненням прав та закриттям розділу. Прокурор стверджує, що з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Харківської обласної державної (військової) адміністрації було скеровано лист від 21 липня 2023 року № 15/1-961 вих-23 про надання інформації та копій документів, в якому викладено виявлені порушення вимог законодавства при розпорядженні спірною земельною ділянкою та запропоновано вжити заходів реагування. Водночас, уповноважений орган, будучи повідомленим та обізнаним про необхідність захисту інтересів держави та маючи відповідні повноваження, протягом розумного строку відповідні заходи судового захисту інтересів держави не вжив, що згідно вимог ст. 131-1 конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для звернення прокурора до суду з метою захисту інтересів держави. 17 січня 2024 року судом отримано пояснення представника третьої особи Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації в яких зазначено, що Наказу Міністерства культури України від 03.02.2010 № 58/0/16-10, пам`ятку археології місцевого значення «Курган» занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення та присвоєно охоронний номер 8681-ХА. До затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон межі території пам`ятки визначаються відповідно до рекомендованих в обліковій документації описів меж. Тобто, межі території пам`ятки було визначення зазначеним вище наказом Міністерства культури України у 2010 році. Після проведення порівняльного аналізу картографічних матеріалів облікової документації пам`ятки археології місцевого значення «Курган», які додані до матеріалів справи, та даних з ДЗК про розташування спірної земельної ділянки, вбачається, що вказана земельна ділянка знаходиться в межах території пам`ятки археології місцевого значення «Курган» та відноситься до земель історико-культурного призначення. Також, наказом Міністерства культури України від 03.02.2010 № 58/0/16-10, за яким внесено пам`ятку археології місцевого значення «Курган» (охор. № 8681-ХА) до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, змінено правовий режим території, на якій розташована зазначена пам`ятка. Разом з тим, за інформацією, що міститься в матеріалах справи, під час продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 у приватну власність відповідачами порушено вимоги чинного земельного законодавства та законодавства у сфері охорони культурної спадщини, оскільки з огляду на її положення взагалі не може бути відчужена у приватну власність. 05 березня 2024 року від представника відповідача Лозівської районної державної (військової) адміністрації Харківської області надійшла заява, в якій останній зазначає, що по даній справі відсутні належні та допустимі докази, які достовірно підтверджують факт знаходження пам`ятки археології місцевого значення «Курган» на земельній ділянці площею 6,6049 га, кадастровий номер 6320685500:01:000:0146. В тому числі не доведено, що вся площа спірної земельної ділянки належить до земель історико-культурного призначення і тому підлягає поверненню уповноваженому органу Харківській обласній державній (військовій) адміністрації. За таких обставин у Лозівської районної державної (військової) адміністрації Харківської області на даний час відсутні підстави вважати, що розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації від 15.01.2014 № 07 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) гр. [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колишнього ВАТ імені газети «Ізвєстія» на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області» було прийнято з порушенням законодавства про охорону культурної спадщини. 11\~квітня 2024\~року представником\~відповідача [PERSON] \~ адвокатом\~Кабановою А.В.,\~подано відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~відповідач повністю\~заперечує проти\~задоволення позовних\~вимог.\~Зазначає,\~що не\~погоджується з\~тим,\~що спірна\~земельна ділянка\~незаконно вибула\~з державної\~власності,\~оскільки належна\~ [PERSON] \~на праві\~приватної власності\~з 16.07.2021.\~Земельна ділянка\~кадастровий номер\~6320685500:01:000:0146,\~площею 6,6049\~га,\~розташована на\~території Близнюківської\~селищної ради\~Лозівського району\~(раніше\~-\~Самійлівської сільської\~ради Близнюківського\~району)\~Харківської області,\~яка придбана\~ [PERSON] \~у [PERSON] ,\~була передана\~останній у\~приватну власність\~із земель\~колективної власності\~ВАТ імені\~газети «Ізвєстія»\~(ідентифікаційний\~код:\~00851034,\~правонаступник -\~ПРАТ «Верхньоводяне»,\~яке не\~є припиненим),\~тобто,\~дана земельна\~ділянка не\~перебувала в\~державній власності,\~у зв`язку\~з чим\~є безпідставним\~заявлення позовної\~вимоги про\~зобов`язання\~повернути її\~державі.\~Крім того,\~у позовній\~заяві не\~зазначено,\~яким чином\~і коли\~державою було\~набуто право\~власності на\~дану земельну\~ділянку із\~земель,\~що перебували\~в колективній\~власності,\~а також\~не надано\~жодного доказу,\~яким би\~це підтверджувалось.\~ Вказує,\~що керівником\~Лозівської окружної\~прокуратури Харківської\~області не\~надано доказів\~того,\~що в\~проекті землеустрою\~щодо організації\~території земельних\~часток (паїв)\~на землях\~колективної власності\~ВАТ імені\~газети «Ізвєстія»\~були зазначені\~обмеження у\~використанні земельної\~ділянки № [NUMBER] \~загальною площею\~6,6049\~га,\~зокрема,\~відомості про\~розміщення на\~ній кургану. Також керівником Лозівської окружної прокуратури Харківської області не надано доказів (інформації з Державного земельного кадастру тощо), які б підтверджували його доводи про те, що за своїм цільовим призначенням земельна ділянка кадастровий номер 6320685500:01:000:0146 площею 6,6049 га, розташована на території Близнюківської селищної ради Лозівського району (раніше - Самійлівської сільської ради Близнюківського району) Харківської області, відноситься до категорії земель історико- культурного призначення. Крім того, вказує, що в матеріалах даної справи немає належних та допустимих доказів, які б дали змогу достовірно встановити знаходження кургану (охоронний №8681-Ха) в межах земельної ділянки кадастровий номер 6320685500:01:000:0146. А також посилається на те, що розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області № 07 від 15.01.2014 не порушує прав, свобод та інтересів позивача, тому у нього відсутнє право вимоги про його скасування. Вказує, що підстав для усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер 6320685500:01:000:0146, визнання недійсними договору купівлі-продажу від 16.07.2021 та договору оренди землі від 17.09.2014, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації даної земельної ділянки та зобов`язання повернути її державі в особі Харківської обласної військової адміністрації немає. Зазначає, що в момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2021, а також між [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія» договору оренди землі від 17.09.2014 було додержано всі вимоги, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 Цивільного кодексу України, тому підстав для визнання їх недійсними немає. Крім того, позовні вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору оренди землі від 17.09.2014 заявлено особою, яка не є стороною цих договорів або іншою заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, а також в супереч ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України у позові заявлено вимогу про повернення земельної ділянки не другій стороні цих договорів, а іншій особі, що виключає можливість задоволення таких позовних вимог. Заявлені в даній справі позовні вимоги не відповідають належному (ефективному) способу захисту, оскільки замість віндикаційного заявлено негаторний позов. А також вказала, що у зв`язку з поданням керівником Лозівської окружної прокуратури Харківської області позову по даній справі, з якого [PERSON] стало відомо про можливе знаходження на належній мені земельній ділянці об`єкта культурної спадщини, а саме: пам`ятки археології - кургану площею 0,1962 га (площа зазначена в доданих до позовної заяви паспорті об`єкта культурної спадщини від 05.02.2014 та обліковій картці об`єкта культурної спадщини від 05.02.2014), ним здійснено поділ даної земельної ділянки кадастровий номер 6320685500:01:000:0146 площею 6,6049 га, розташованої на території Близнюківської селищної ради Лозівського району (раніше - Самійлівської сільської ради Близнюківського району) Харківської області, без зміни її цільового призначення, з виготовленням технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, на дві земельні ділянки - кадастровий номер 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га та кадастровий номер 6320685500:01:000:0628 площею 6,3024 га, з метою подальшої добровільної відмови його від права власності на земельну ділянку кадастровий номер 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, на якій, можливо, розташований курган, на користь держави в порядку п. «а» ч. 1 ст. 140, ч.ч. 1, 2 ст. 142 Земельного кодексу України. Таким чином, на цей час земельна ділянка кадастровий номер 6320685500:01:000:0146 площею 6,6049 га, розташована на території Близнюківської селищної ради Лозівського району (раніше - Самійлівської сільської ради Близнюківського району) Харківської області, щодо якої подано позов по даній справі, припинила існування та її державна реєстрація, а також кадастровий номер скасовані. Крім того, просила суд застосувати строк позовної давності. 06.08.2024 позивач подав до суду уточнену позовну заяву, з урахуванням поділу спірної земельної ділянки. 13.09.2024 представником відповідача [PERSON] адвокатом Кабановою А.В., до суду подано пояснення, в яких останній вказує, що з урахуванням заяви керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області, поданої до суду 05.08.2024, заперечує проти позову в частині вимог про усунення перешкод власнику - державі в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації - у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, розташованою за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, шляхом: визнання незаконним та скасування розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації від 15.01.2014 № 07 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) гр. [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колишнього ВАТ імені газети «Ізвєстія» на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області» та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2021 з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 площею 6,6049 га, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Наталією Іванівною і зареєстрованого в реєстрі за №635, з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, поданому мною до суду 10.04.2024, а в частині інших вимог проти позову не заперечує. Прокурор Павлюченко А.С. в судовому засіданні уточнений позов підтримав у повному обсязі та надав суду пояснення аналогічні за змістом поясненням, які викладенні у поданих ним заявах по суті справи. Представник позивача Харківської обласної державної (військової) адміністрації у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кабанова А.В., у судовому засіданні підтримала позицію викладену у відзиві на позовну заяву від 10.04.2024 та поясненнях від 13.09.2024. Крім того просила застосувати позовну давність щодо вимог позивача про усунення перешкод власнику - державі в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації - у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, розташованою за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, шляхом: визнання незаконним та скасування розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації від 15.01.2014 № 07 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) гр. [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колишнього ВАТ імені газети «Ізвєстія» на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області» та визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2021 з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 площею 6,6049 га, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Наталією Іванівною і зареєстрованого в реєстрі за № 635. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, у вирішенні спору поклалась на розсуд суду. Представник відповідача ТОВ імені газети "Ізвєстія" в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Щодо представництва прокурором інтересів держави суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність. Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України, на прокуратуру покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12розділу III ЦПК України(стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі - Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII). Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. russia, заява № 42454/02, § 35)). Згідно з вимогами ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини забезпечено врахування принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Відтак, законодавцем передбачена можливість втручання прокурора у випадку, коли захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, або коли такий орган відсутній, а так само, на необхідність обґрунтування підстав для здійснення прокурором представництва підкреслюють позавідомчий та міжгалузевий характер діяльності прокурора, як інституту, що призначений для універсального та постійного ефективного захисту конституційно значимих цінностей та відповідно розповсюджується на ті сфери суспільних відносин щодо яких діє спеціальний (відомчий) державний контроль. Звернення до суду прокурора із зазначеним позовом аргументоване тим, що підставою представництва прокурором інтересів держави в суді є порушення прав та інтересів держави. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що в силу ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура наділена повноваженнями щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі та набуття статусу позивача є таким, що не суперечить вимогам чинного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Судом встановлено, що розпорядженням Близнюківської районної державної адміністрації Харківської області № 07 від 15.01.2014 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колективної власності колишнього ВАТ імені газети «Ізвєстія», та передано громадянці [PERSON] у власність земельну частку (пай) площею 6,6049 га, кадастровий номер 6320685500:01:000:0146, за межами населених пунктів на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на час пред`явлення позову власником земельної ділянки з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 є [PERSON] (запис про право власності від 16.07.2021 № 43013195, внесений приватним нотаріусом Харківської міського нотаріального округу Шаульською Н.І. на підставі договору купівлі-продажу № 635 від 16.07.2021 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16.07.2021 № 59313074). Відповідно до актуальної інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ділянка з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 зареєстрована в ДЗК 23.01.2014 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 06.11.2008, виконаного ПП «Самфін». Цільове призначення земельної ділянки: 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно з інформацією Департаменту культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації від 13.09.2023 № 05-25/1429 встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146, яка розташована за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, повністю знаходиться курган (охоронний № 8681-ХА). Пам`ятка археології місцевого значення курган (охоронний № 8681- ХА), який повністю знаходиться на спірній земельній ділянці, занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури України від 03.02.2010 № 58/0/16-10 (у редакції від 16.06.11 № 453/0/16-11), охоронний номер пам`ятки 8681-ХА. Відповідно до копії повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 04.04.2024 № 477/0-0.25.6-462/336-24, вбачається що за заявою [PERSON] земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка мала кадастровий номер 6320685500:01:000:0146 та площу 6,6049 га, була поділена на дві земельні ділянки: -площею 0,3025 га з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627; -площею 6,3024 га з кадастровим номером 6320685500:01:000:0628. Вказане також підтверджується копіями Витягів з Державного реєстру речових прав № 374136395 від 12.04.2024 та № 374138212 від 12.04.2024, згідно яких 10.04.2024 проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на дані земельні ділянки з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га та кадастровим номером 6320685500:01:000:0628 площею 6,3024 га в Державному реєстрі речових прав, а також копією технічної документації від 05.02.2024 № 01-050224. Пам`ятка археології місцевого значення курган (охоронний № 8681- ХА), який повністю знаходиться на спірній земельній ділянці площею 0,3025 га з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627, занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури України від 03.02.2010 № 58/0/16-10 (у редакції від 16.06.11 № 453/0/16-11), охоронний номер пам`ятки 8681-ХА. Відомості про занесення пам`ятки археології «Курган» до Реєстру наявні на офіційному веб-сайті Міністерства культури та стратегічних комунікацій України.\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\-\- Щодо позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження, скасування державної реєстрації, визнання недійсними договору купівлі-продажу та договору оренди землі, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі№ 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Крім того, не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 04 вересня 2018 року у справі№ 915/127/18 (провадження № 12-184гс18, пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-386цс18, пункт 74), від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункт 8.1). Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі правові висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження№ 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі№ 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74). Отже, вимоги про визнання незаконним і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди. У цій справі мета прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою. Тому не є належними й ефективними способами захисту вимоги: визнати незаконним і скасувати розпорядження Близнюківської районної державної адміністрації від 15.01.2014 № 07 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну частку (пай) гр. [PERSON] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель колишнього ВАТ імені газети «Ізвєстія» на території Самійлівської сільської ради Близнюківського району Харківської області»; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2916589163206, номер відомостей про речове право 54559267) та права оренди земельної ділянки (номер запису про інше речове право 54559822); скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2021 з кадастровим номером 6320685500:01:000:0146 площею 6,6049 га, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шаульською Наталією Іванівною і зареєстрований в реєстрі за № 635; визнати недійсним договір оренди землі від 17.09.2014 (зі змінами, внесеними додатковими угодами від 16.05.2017 та від 16.07.2021), укладеного між [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія», яким передано в оренду земельну ділянку з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, розташовану за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.11.2014, номер запису про інше речове право 54559822). У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що вимоги прокурора в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про зобов`язання повернути земельну ділянку, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності. Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтею 118 ЗК України, частиною шостою якої, зокрема встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Згідно частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Згідно з п. «д» ч. 1 ст. 19 Земельного кодексу України, однією з категорій земель є землі історико-культурного призначення. Відповідно до ст. 53 Земельного кодексу України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Згідно ст. 54 Земельного кодексу України, землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом. Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність. Пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абз. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації. Археологічні об`єкти культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації (абзац 2 частини другої статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). Нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності (абзац 4 статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). Отже, кургани та залишки стародавніх поселень є нерухомими археологічними об`єктами культурної спадщини, а отже, не можуть бути перенесеними на інше місце без втрати своєї цінності. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21. Звертаючись до суду з цим позовом, Лозівська окружна прокуратура Харківської області просила зобов`язати [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія» повернути державі в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, розташовану за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області. Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений незаконно. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили. Щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором-також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); постанова Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Негаторний позов це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, зокрема землями сільськогосподарського призначення, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, призводить до ефективного захисту прав власника саме цього майна. Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такий правовий висновок, зокрема, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19, пункт 33) та від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 49). Також слід відзначити, що у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31), від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (пункт 11.12)). У справі, яка розглядається, судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,3025 га (кадастровий номер 6320685500:01:000:0627) із земель державної власності незаконно, оскільки на зазначеній земельній ділянці розташована Пам`ятка археології місцевого значення курган (охоронний № 8681- ХА). Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Відповідно до частини 6 статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності. Пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом України «Про охорону культурної спадщини» не може перебувати в приватній чи комунальній власності. Статтею 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», гарантовано право державної власності на пам`ятки археології. Відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована. Відповідні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21, у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 922/1412/22, ухваленої у подібних правовідносинах. Під час судового розгляду відповідачами не спростовано належними доказами факту розташування Пам`ятки археології місцевого значення курган (охоронний № 8681- ХА) у межах земельної ділянки з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 та не спростовано належність вказаної пам`ятки археології до об`єктів культурної спадщини. Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - держави поза її волею, на підставі незаконного рішення державного органу, суд дійшов висновку про те, що відновлення права держави на земельну ділянку необхідно здійснювати шляхом її витребування від добросовісного набувача, яким є [PERSON] .. Суд також врахував зазначені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду, та на підставі наданих представником прокуратури пояснень встановив, що позивач звернувшись до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки хоче досягнути результату її витребування на користь держави. Отже, саме тому, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, і його обґрунтування, вимогу: зобов`язати [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія» повернути державі в особі Харківської обласної державної (військової) адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 6320685500:01:000:0627 площею 0,3025 га, розташовану за межами населених пунктів на території Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, слід розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з незаконного володіння [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія» на користь власника. Виходячи з наведеного вимоги в частині підлягають задоволенню. Щодо втручання держави в право [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія» на мирне володіння майном суд виходить з такого. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) друге речення того ж абзацу охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) другий абзац визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, а останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, то Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45). ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном не буде дотриманий. І навпаки - встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Критерій законності означає, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону чи іншого нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право особи на мирне володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Легітимною метою такого втручання може бути здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Отже, втручання у право [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія» на мирне володіння спірною земельною ділянкою ґрунтується на законі, про що зазначено вище. Легітимною метою такого втручання є публічні інтереси у контролі за раціональним використанням сільськогосподарських земель, які є обмеженим природним ресурсом. З огляду на викладене, втручання у право [PERSON] та ТОВ імені газети «Ізвєстія» на мирне володіння спірною ділянкою та її повернення у володіння власника будуть пропорційними зазначеній легітимній меті і, враховуючи встановлені обставини справи, не становитимуть для останніх надмірного тягаря. Позовна давність судом не застосовується у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в частині, стосовно яких було заявлено клопотання про її застосування.

Outcome: partial