Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

04.03.2025 року до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій позивачка [PERSON] просила суд усунути перешкоди у користуванні часткою житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , шляхом її вселення, а також стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 23.01.2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.11.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Разом з цим, в період шлюбу за спільні кошти сторін придбано: земельну ділянку з кадастровим номером 3221883201:10:166:0103, яка розташована на [ADDRESS] , площею 0,2500 га. Також, за спільні кошти подружжя на вказаній земельній ділянці побудовано будинок, загальною площею 134,7 кв.м., житловою - 55,9 кв.м. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі за №363/3143/22 від 31.01.2024 року між сторонами поділено майно. Позивачка вказує, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належною їй часткою житлового будинку, вона не може потрапити в будинок, забрати свої речі та проживати в ньому, не має можливості встановити порядку користування, у зв`язку з чим і виникла необхідність у звернені до суду з цими вимогами. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.03.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.04.2025 року до суду від представника відповідача - адвоката Чиляєвої І.А. надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні, оскільки позивачкою не надано належних та достатніх доказів на підтвердження порушення її прав та законних інтересів. Сам по собі факт звернення до суду з цими вимогами не може свідчити про порушення прав та законних інтересів позивачки. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Під час судового засідання, 28.07.2025 року позивачка та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача проти позову категорично заперечувала, посилаючись на те, що позивачкою та її представником не доведено жодним доказом того, що відповідач порушує права колишньої дружини, а відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивачки є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову. А відтак, просила суд залишити позов без задоволення. Вислухавши позивачку, представників сторін, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] з 23.01.2013 року перебували в шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис за №10 (а.с. 10). Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 11). З рішення Ірпінського міського суду Київської області у справі за №363/3143/22 від 31.01.2024 року вбачається, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.11.2021 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-24). Крім того, вказаним рішенням в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, кадастровий номером 3221883201:10:166:0103, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходяться в [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,25 га, кадастровий номером 3221883201:10:166:0103, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходяться в [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 134,7 кв.м., житлова площа 55.9 кв.м,, який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 3221883201:10:166:0103, за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 134,7 кв.м., житлова площа 55.9 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 3221883201:10:166:0103, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-24). Рішення набрало законної сили 04.12.2024 року. З витягу з Державного реєстру речових прав за №41573512 від 28.02.2025 року вбачається, що право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на частку (а.с. 25-26). З витягу з реєстру територіальної громади за №2025/005993459 від 08.05.2025 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.64). Будь-яких інших доказів на підтвердження того, що відповідач порушує права позивачки та не дає їй можливості користуватися своєю часткою у зазначеному будинку та проживати в ньому, позивачкою в позові не зазначено та до позову не додано. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 року у справі за №761/5115/17. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу зокрема і до свого житла. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України - фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові від 16.11.2016 року у справі за №6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] , є спільною частковою власністю сторін по справі - позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] (по частини). При зверненні до суду з даним позовом позивачка зазначала, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належною їй часткою вказаного житлового будинку, вона не може потрапити до будинку, забрати свої речі та проживати в ньому, не має можливості встановити порядок користування, у зв`язку з чим виникла необхідність у цьому звернені до суду. Суд звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі за №378/596/16-ц. Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд зазначає, що за відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів та встановлення в судовому засіданні наявності порушеного права позивачки, незалежно від встановлених інших обставин справи, відсутні підстави для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні правом власності та про вселення. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Позивачка у позовній заяві та в суді жодним чином не обґрунтувала наявність порушених, невизнаних або оспорених прав, свобод чи її інтересів,в матеріалах справи теж відсутні будь - які докази на підтвердження того, що відповідач перешкоджає позивачці у користуванні та проживанні у спірному будинку. Згідно із положеннями ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як слідує із матеріалів справи, позивачка у порядку ст. 81 ЦПК України не обґрунтувала та не надала суду будь-яких доказів того, що діями відповідача було порушено її право, як власника частки спірного будинку користуватися ним та проживати в ньому, як і не доведено позивачкою наявності причинного зв`язку між її цивільним правом та діями відповідача, не підтверджено належними доказами вчинення вказаних дій відповідачем та їх протиправний характер. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши надані позивачкою докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачка, звертаючись до суду з цими вимогами не довела порушення своїх прав, що є достатньою підставою для відмови в позові. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, стягненню з відповідача не підлягає і сплачений позивачкою судовий збір, відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed