Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Іванов О. А. звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 3800,00 доларів США, що станом на 16.01.2025 є еквівалентом 160610,42 грн.; суму пені за договором позики у розмірі 4987,83 грн.; три відсотка річних за прострочення повернення грошових коштів за договором позики у розмірі 1132,78 грн.; суму витрат по сплаті судового збору у розмірі 1580,22 грн.; а також суму витрат на оплату правничої правової допомоги у розмірі 12000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 05.06.2021 між Відповідачем та його братом, [PERSON] , був укладений договір позики на суму 3800 (три тисячі вісімсот) доларів США, про що Відповідачем була написана розписка. [INFO] помер [PERSON] , факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження позивача та свідоцтвом про народження його брата. З метою прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою. Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 10.07.2024 за [PERSON] було визнання право власності на майно в порядку спадкування після смерті його брата, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , у тому числі право вимоги стягнення грошових коштів у розмірі 3800 доларів США за договором позики - розпискою від 05.06.2021 з [PERSON] , відповідно до умов якої [PERSON] зобов`язується повернути борг [PERSON] до 05.06.2021 року. При цьому дата підписання розписки, також зазначена 05.06.2021 рік, що на думку позивача є технічною помилкою щодо дати повернення грошових коштів. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. З метою врегулювання помилки з датами, виниклої при укладенні боргової розписки, 05.10.2024 року Відповідачу на його адресу була направлена вимога з поверненням грошових коштів запозичених ним відповідно до розписки. Даний лист з вимогою був повернутий у зв`язку із закінченням терміну зберігання листа у відділенні пошти. Датою повернення, відповідно до поштового штемпелю зазначено 23.10.2024. Таким чином, станом на момент подачі позову до суду, Відповідач так і не повернув запозичені ним грошові кошти, а тому позивач як спадкоємець змушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Заочним рішенням суду від 03 березня 2025 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено. Ухвалою суду від 16 червня 2025 заочне рішення суду від 03 березня 2025 року скасовано і справу призначено до розгляду в спрощеному порядку з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача підтвердив свої вимоги та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав заперечення щодо позову, та пояснив в судовому засіданні, що він [PERSON] , дійсно 05.06.2021 отримав у борг 3800,00 доларів США від [PERSON] про що склав розписку, помилково зазначивши термін повернення коштів - 05.06.2021. З [PERSON] відповідач домовився про термін користування коштами - півроку, та зобов`язався повернути кошти до кінця 2021 року. Коли він приїхав до [PERSON] з метою повернути кошти, останній не зміг знайти його розписку. Через деякий час [PERSON] зателефонував і запропонував написати розписку про повернення коштів. 20.12.2021 у присутності дружини [PERSON] - [PERSON] було повернуто [PERSON] борг - 3800,00 доларів США. [PERSON] так і не зміг знайти розписку від 05.06.2021 та видав розписку про отримання вказаних коштів від 20.12.2021. [INFO] помер [PERSON] . З дня отримання [PERSON] коштів в борг від [PERSON] до дня смерті останнього, [PERSON] не заявляв будь-яких вимог з приводу не повернення коштів. В обґрунтовані своїх заперечень надав оригінал розписки, що грошові кошти у розмірі 3800 дол. США повернуті [PERSON] в повному обсязі Представник позивача пояснив суду, що позивач не може стверджувати достеменно, що розписка написана не його померлим братом [PERSON] , але відповідач коли приїздив до позивача, він вчинив сварку, погрожував і не згадав про розписку повернення грошей. Відповідач проти цього факту заперечував, та пояснив, що він дійсно приїздив до позивача і повідомив, що займані кошти він повернув і в нього є докази. Суд рекомендував позивачу подати клопотання про проведення судової експертизи, оскільки вважає, що для вирішення справи потрібна спеціальна експертна думка, і пропонував позивачу ініціювати процес її проведення. Представник позивача відмовився заявляти клопотання про проведення експертизи, послаючись на той факт, що якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обв`язку. Що узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Вислухавши представника позивача, відповідача, та його представника, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про народження [NUMBER] від 19.10.1950, зі свідоцтва про народження [NUMBER] від 27.07.1954, [PERSON] , [INFO] , є рідним братом [PERSON] , [INFO] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Чугуївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 25.04.2023 року, серія [NUMBER] . Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 10.07.2024 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Чугуївської міської ради Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; визнано за [PERSON] право вимоги стягнення грошових коштів у розмірі 3800 доларів США за договором позики, розпискою, від 05.06.2021 з [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; визнано за [PERSON] право стягнення з [PERSON] суми заборгованості у розмірі 84005,00 грн., яка була стягнута на користь [PERSON] за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 17.08.2021 року по справі № 636/96/21 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Як вбачається з договору позики - розписки від 05.06.2021 [PERSON] позичив у [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 3800 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути до 05.06.2021. Відповідачем [PERSON] , наданий оригінал розписки, що грошові кошти у розмірі 3800 дол. США повернуті [PERSON] в повному обсязі 20.12.2021 року. Згідно з вимогами ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. В силу положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Під предметом доказування розуміється коло юридичних фактів, від встановлення яких залежить рішення справи по суті, зокрема, факти підстави позову і заперечень проти нього. В практичній площині завдання доказування полягає не стільки в тому, щоб встановити істину, скільки в тому, щоб з`ясувати, чиї твердження про факти, позивача чи відповідача, найдостовірніші. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із положеннями Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: «(...) Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначити момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим уразі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено». Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 753/11670/17 від 11.06.2021 року: « (...) У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-6Зцсі 3, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив». Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Відповідачем [PERSON] надана суду розписка [PERSON] про отримання позичених коштів від 20.12.2021 року. [INFO] помер [PERSON] . З дня отримання [PERSON] коштів в борг від [PERSON] до дня смерті останнього, [PERSON] не заявляв будь-яких вимог з приводу не повернення коштів. Розписка містить чіткі дані про сторони, (паспорті дані позичальника) суму боргу, дату повернення. Факт, що розписка була написана власноруч померлою особою позивачем не оспорюється. Таким чином, [PERSON] було виконано зобов`язання, та повернуто кошти [PERSON] , поряд з цим [PERSON] не зміг повернути [PERSON] розписку (борговий документ) від 05.06.2021 року, та у відповідності до ст.545 ЦК України, [PERSON] видав розписку від 20.12.2021 року. Таким чином, суд зосереджений на оцінці доказів та встановленні факту виконання зобов`язання. Суд визнає розписку достатнім доказом, так як вона відповідає певним вимогам щодо змісту та форми, а також немає інших доказів, які б суперечили її змісту. Позивачем не спростований доказ наданий відповідачем. Достеменно стверджувати факт написання розписки про отримання боргу його братом він не може. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-Ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, при цьому кожна сторона відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Позивач має право оскаржувати достовірність розписки та факт виконання зобов`язання, якщо у нього є відповідні підстави. Власні докази, які свідчать проти достовірності розписки або проти факту повернення коштів позивачем не надані. Клопотання про проведення експертизи розписки, або допиту свідків суду не заявлено. Що стосується доводів представника позивача, що клопотання про проведення експертизи повинен заявляти відповідач, суд вважає ці доводи необґрунтованими оскільки відповідачем наданий доказ, який оскаржується саме позивачем. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Оскільки суд відмовив у задоволенні позову, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Outcome: dismissed