Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить: позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її доньки [PERSON] , [INFO] ; призначити [PERSON] опікуном над її малолітньою онукою [PERSON] , [INFO] ; Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти в розмірі 2000 грн щомісячно на утримання [PERSON] , [INFO] ; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 1212,00 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Малолітня онука [PERSON] проживає разом з бабусею [PERSON] . Відповідачка є працездатною, працює на різних роботах і має значні доходи. Отже, вона в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання своєї доньки [PERSON] , [INFO] , але добровільно цього не робить. Позивачка вважає, вона за своїм матеріальним становищем в змозі сплачувати аліменти в розмірі 2000 грн. щомісяця. Відповідачка будь-якої участі у виконанні батьківських прав не приймає, не піклується про стан доньки, її фізичний і духовний розвиток, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. На думку позивача, зазначені обставини є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав у зв`язку з її ухиленням від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 22.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримав заявлені в позові вимоги. Представник відповідачки зазначила, що [PERSON] визнає повністю позовні вимоги та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Представник третьої особи зазначив, що в зв`язку з визнанням позову відповідачкою, вважає за можливе розглянути справу без надання висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Заслухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (повторно) серії [NUMBER] , видане Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 1025 (а.с.4). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записано - [PERSON] та [PERSON] (позивача по справі) (а.с. 7). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про що було складено відповідний актовий запис № 1668 (а.с. 8). Згідно характеристики Житомирського ліцею № 7, [PERSON] є ученицею 5-Б класу, навчається дитина посередньо, має оцінки середнього рівня. [PERSON] не завжди сумлінно ставиться до навчання, часто не виконує домашні завдання, хоча те, до цікавить, виконує охоче і на достатньому рівні (наприклад, інформатика). [PERSON] часто пропускала уроки без поважної причини, мати не повідомляла про причини відсутності, на телефонні дзвінки та повідомлення в месенджерах не відповідала. Під час неодноразового відвідування родини з`ясувалось, що [PERSON] з мамою за місцем реєстрації не проживають і де знаходиться дитина більшу частину часу, невідомо. Після розмови з матір`ю [PERSON] , [PERSON] , дитину вдалось повернути на навчання, але пропуски занять без поважної причини повторювались. Також надходили скарги від батьків однокласників про крадіжки дрібних речей, які скоювала [PERSON] . Часто [PERSON] самовільно уходила з уроків. Під час дистанційного навчання (з 03.03.2025 по 07.03.2025) учениця онлайн уроки не відвідувала. По завершенню дистанційного навчання дитина на очні заняття також не вийшла. Мати на звернення класного керівника відповіла, шо дитина знаходиться у бабусі і всі питання треба вирішувати з бабусею, [PERSON] . Протягом навчального року мати навчанням дитини цікавилась, батьківські збори не відвідувала. За час перебування у бабусі у [PERSON] з`явилось необхідне приладдя для навчання, новий смартфон, планшет, які [PERSON] використовувала під час уроків. Дівчинка стала приходити до школи в чистому охайному одязі, пропусків занять без поважної причини не було. Бабуся дбає про дитину та цікавиться її поведінкою та навчанням (а.с. 6). Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 17.04.2025, [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задовільні, на момент обстеження в квартирі чисто, наявні усі комунальні послуги, для дитини виділено окреме місце для сну, навчання та відпочинку, наявний одяг відповідно до віку та розміру. Дитина забезпечена продуктами харчування та засобами гігієни (а.с. 9). Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає перелік обов`язків батьків по вихованню та розвитку своїх дітей, а саме: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до частини четвертої статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд також враховує, що таке судове рішення повинно відповідати й принципу Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у якій проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не цікавляться їх життям, не спілкуються з дітьми, не надають матеріальної допомоги, не піклуються про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Доказів того, що відповідачі не виконують своїх батьківських обов`язків з поважних причин судом не встановлено, а тому суд вважає, що відповідачі умисно ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Проаналізувавши надані докази, а також вищевказані законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, законності та справедливості, суд доходить висновку, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєю доньки, тому вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідача права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни свого ставлення до дітей, своєї поведінки та усунення обставин, що були підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.3 ст.166 Сімейного кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, які мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 № 789-ХІІ, дата набуття чинності для України 27.09.1991) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, в даний час між позивачем та відповідачем виник спір з приводу утримання неповнолітніх дітей, а тому суд переконаний, що позивач потребує допомоги на їх утримання, а відповідач зобов`язаний надавати таку допомогу. Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру аліментів на дітей, суд враховує стан здоров`я позивача та відповідачки - платника аліментів, їхнє матеріальне становище, вимоги розумності та справедливості, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, та визначає на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] - в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з 07.05.2025 та до досягнення дитиною повноліття. На думку суду, саме такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку відповідатиме інтересам їх дитини. У разі зміни матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, сторони не позбавлені можливості звернутися до суду із позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. На підставі ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини, тому суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовної вимоги про призначення [PERSON] , [INFO] опікуном над малолітньою [PERSON] , [INFO] , то суд зазначає наступне. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених частинами 3, 4 статті 60 Цивільного кодексу України. Рішення про встановлення опіки, піклування приймається у місячний строк після подання заяви і документів до служби у справах дітей. У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині та роз`яснити право звернення до органу опіки і піклування для вирішення цих вимог. Враховуючи наведені обставини, суд доходить висновку про задоволення позову частково. Відповідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При подачі позову до суду, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1212,00 грн, згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.4349107551.1 від 06.05.2025 (а.с. 3). При вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд керується ч. 2 ст. 141 ЦПК України та ч. 1 ст. 142 ЦПК України та покладає на відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, та у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі наведеного та

Outcome: partial