Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

[PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) через свого представника звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) про визначення правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказано, що протягом останніх десяти років позивач опікувався своєю родичкою з боку матері - [PERSON] , [INFO] , яка страждала на атеросклероз, гіпертонічну хворобу, ішемічну хворобу серця, у зв?язку з чим потребувала допомоги. Позивач постійно навідував її, купував продукти харчування, ліки, возив до лікарні, сплачував комунальні платежі, при цьому жодних інших осіб, які б надавали [PERSON] будь-яку допомогу не було. 31.01.2023 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого вона заповідала все своє рухоме та нерухоме майно позивачу. [INFO] [PERSON] померла. 07.03.2023 року позивач звернувся до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , проте останньому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю спадкового майна. Підставою звернення до суду стало те, що приблизно наприкінці 2020 року [PERSON] повідомила позивача, що відповідач [PERSON] , яка також була прихожанкою в церкві, яку остання відвідувала, возила її до нотаріуса, де вони склали якийсь документ, зміст якого вона не зрозуміла. Як з?ясувалося згодом, між [PERSON] та відповідачем, яка є абсолютно незнайомою їй людиною, яку ніхто ніколи не бачив, був укладений спадковий договір. На підставі того, що [PERSON] , перебуваючи в похилому віці, помилилася щодо природи правочину, а також прав та обов`язків сторін, позивач просить суд визнати спадковий договір недійсним. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито підготовче провадження у справі. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.01.2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04.03.2025 року закрито підготовче засідання у справі та призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Заслухавши позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 15.09.2020 року [PERSON] та [PERSON] , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам?яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали спадковий договір серія та номер 1980, посвідчений приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Донецької області Баженовою Л.В., який зареєстровано в реєстрі за №1988/8, на належну [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 31.01.2023 року державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори було посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №1-92, відповідно до якого вона заповідала все своє рухоме та нерухоме майно [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Слов`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.02.2023 року, [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис №570. Відповідно до довідки №2060 щодо реєстрації місця проживання на день смерті, [PERSON] на день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою була зареєстрована одна. 12.10.2023 року СКП «Ритуальна служба» [PERSON] була видана довідка про те, що 17.02.2023 року він був замовником - особою, яка взяла на себе зобов?язання щодо поховання померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . Поховання відбулося 20.02.2023 року на кладовищі Краматорської міської ради з дотриманням усіх належних ритуалів. Послуги з поховання були оплачені [PERSON] в повному обсязі. Витрати на поховання також підтверджуються договором-замовлення 128/3 від 18.02.2023 року та товарним чеком №1/1 від 20.09.2023 року. 07.03.2023 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Першої Краматорської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Першої Краматорської державної нотаріальної контори від 10.10.2023 року №814/02-31 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю спадкового майна, оскільки на належну [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , було посвідчено спадковий договір на користь [PERSON] та накладено заборону на це нерухоме майно. У судовому засіданні були допитані свідки: [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що знали померлу [PERSON] давно, багато років з нею спілкувалися. Останні роки [PERSON] хворіла, тому позивач доглядав за нею, приносив ліки та продукти харчування. Крім того, підтвердили, що коли [PERSON] померла, саме позивач займався її похованням. Свідок [PERSON] також зазначила, що померла [PERSON] ніколи не казала про те, що склала на когось заповіт, говорила лише про те, що її навідували люди з церкви, проте свідки вказали про те, що не бачили, щоб сама [PERSON] відвідувала церкву. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України, тому вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем, набувачем, так й іншою заінтересованою особою. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 зазначено, що тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Суд зауважує на тому, що правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Тобто помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Разом з тим особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно існувала на момент вчинення правочину й має істотне значення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Дослідивши письмові докази, допитавши свідків, суд доходить висновку про те, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності обставин, які вказують на помилку чи неправильне сприйняття померлою [PERSON] фактичних обставин правочину, а саме спадкового договору, укладеного між нею та відповідачем, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Саме лише посилання позивача на похилий вік [PERSON] не дає підстави вважати, що остання не усвідомлювала значення своїх дій. Також суд критично ставиться до показань свідків, оскільки вони підтверджують лише той факт, що відповідач здійснював догляд за [PERSON] та займався її похованням, при цьому жоден із свідків не підтвердив, що [PERSON] помилилася щодо правової природи укладеного нею правочину. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». На підставі викладеного, враховуючи те, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами, що оспорюваний спадковий договір укладений під впливом помилки, суд доходить висновку, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed