Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

27.02.2025 позивач [PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Смілянська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] на території російської федерації помер [PERSON] , [INFO] , Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на квартиру за адресою [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт, яким належну йому квартиру заповів позивачці, яка у встановлений законом строк звернулася до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] звернулися його дружина [PERSON] та мати [PERSON] . Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 05.07.2021 спірну квартиру визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , 1/2 частину квартири виключено зі складу спадкового майна, право власності на 1/2 частину квартири визнано за [PERSON] . Однак станом на даний час [PERSON] не отримувала свідоцтва про право на спадщину або свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя, не реєструвала право власності, тому не є власником 1/2 частини спірної квартири. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.08.2022 державний нотаріус Смілянської державної нотаріальної контори Зайцева О. А. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру за адресою [ADDRESS] , приводом до чого зазначене неподання нею як спадкоємцем за заповітом відомостей та документів для вчинення нотаріальної дії. Дану постанову позивачка оскаржила в суді, однак рішенням Смілянського міськрайонного суду, що було змінене постановою Черкаського апеляційного суду в мотивувальній частині, в задоволенні позову відмовлено. Вказаними судовими рішеннями встановлено двох спадкоємців, [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину та мають право на обов`язкову частку. Позивач вважає, що має право на всю квартиру, оскільки [PERSON] та [PERSON] не прийняли спадщину в порядку, передбаченому законом, а висновок про належність їм права на обов`язкову частку в спадщині зроблений без врахуванням всього обсягу спадщини. [PERSON] , який був громадянином рф, тривалий час проживав на її території, де і помер. Там же мав рухоме та нерухоме майно, займався підприємництвом, мав корпоративні права. Під час звернення до нотаріуса за свідоцтвом про право на спадщину, нотаріусом в порядку, передбаченому Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, до уповноважених органів за місцем смерті [PERSON] направлялося звернення з приводу надання матеріалів спадкової справи для встановлення кола спадкоємців та складу спадкового майна, однак таке залишилося без належного реагування. Тому на даний час не встановлено місця відкриття спадщини, складу спадкового майна, кола спадкоємців та хто з них прийняв спадщину. За таких обставин неможливо визначитися із розміром обов`язкової частки, що належить іншим спадкоємцям, оскільки така має визначатися, виходячи з вартості усього спадкового майна, в тому числі і розташованого на території рф, а виділяється з тієї частки майна, що не охоплена заповітом і лише в разі, коли така є меншою, порівняно із розміром обов`язкової частки, належної спадкоємцю, спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна. На даний час, у зв`язку із припиненням взаємовідносин на підставі Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, відсутня можливість встановити весь перелік спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] , що із його складу успадковане спадкоємцями, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, його вартість та чи відповідає його розмір розміру належної [PERSON] та [PERSON] обов`язкової частки. Позивач посилається на ті обставини, що відповідачі в справі не зверталися за отриманням свідоцтва про право на спадщину, які в даному випадку можуть бути видані лише нотаріусом на території України, не виявляли жодної зацікавленості в спірному житлі та не несуть обов`язків по його утриманню, в той час як вона в ньому постійно проживає та зареєстрована понад 10 років, несе тягар його утримання, зокрема зараз, коли потрібний капітальний ремонт. З урахуванням викладених обставин позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою від 04.03.2025 суд відкрив провадження у справі та постановив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, учасникам справи встановлений процесуальний строк для подання письмових заяв по суті справи, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.04.2025 підготовче провадження в справі закрите, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити на підставі позовної заяви та доданих документів, копій документів спадкової справи, що надана до суду на виконання ухвали суду про відкриття провадження в справі в частині витребування доказів, при цьому посилалася на ту обставину, що з наявних документів не вбачається жодних обставин, які б свідчили про те, що відповідачі в справі належним чином прийняли спадщину після смерті [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, однак 04.04.2025 звернулася із письмовим відзивом, відповідно до якого вона є спадкоємцем першої черги після смерті [INFO] в м. москва її сина [PERSON] та у встановлений строк звернулася до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Має право на обов`язкову частку в спадщині, в тому числі на квартиру за адресою [ADDRESS] , оскільки на момент смерті [PERSON] була непрацездатною, має статус пенсіонера за віком із 01.01.1993. Із такою ж заявою зверталася і його дружина, [PERSON] , яка також має право на обов`язкову частку в спадщині, на час смерті подружжя проживало разом, з ними також жив їх син [PERSON] , який є непрацездатним, бо має інвалідність. 1/2 частина спірної квартири виключена зі складу спадщини за рішенням Смілянського міськрайонного суду від 05.07.2021, право власності на це майно визнане за [PERSON] як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Тобто об`єктом спадкування після смерті [PERSON] є 1/2 спірної квартири, а не квартира повністю, тому прагнення позивачки зареєструвати за собою право власності на всю квартиру суперечить нормам чинного законодавства. На підставі викладеного в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомляла. Про дату та час судового розгляду повідомлялася шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України через наявну інформацію про постійне проживання на території рф. Третя особа Смілянська державна нотаріальна контора представника в судове засідання не направила, про день та час судового розгляду повідомлялася із використанням засобів ЄСІТС, із письмовими заявами по суті справи не зверталася. Частиною 8 статті 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. За відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішив розглянути справу за наявними матеріалами справи. Водночас, суд враховує, що з моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо. Заслухавши позивача, вивчивши матеріали справи, надані докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає до задоволення частково, виходячи із наступного. 15.01.2004 між [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу 3-х кімнатної квартири за адресою [ADDRESS] , який в цей же день посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. та зареєстрований в реєстрі під №248. 17.02.2004 право власності на вказану квартиру зареєстроване в Смілянському виробничому підрозділі ЧООБТІ, що підтверджується витягом №2852773 про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідно до заповіту від 30.12.2005, [PERSON] вказану квартиру заповів [PERSON] , [INFO] . 30.12.2005 заповіт посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Пешехоновою А.В., зареєстрований у спадковому реєстрі під №3791. [INFO] [PERSON] помер на території м. москва, рф, що не заперечується сторонами та на підтвердження даної обставини надано свідоцтво про смерть, видане повторно органом запису актів громадянського стану москви №50 багатофункціональний центр надання державних послуг населенню московський, за яким [PERSON] громадянин російської федерації, який народився в м. Жаботин Кам`янського району Черкаської області, помер [INFO] в м. москва російської федерації, про що 20.04.2020 був складений актовий запис про смерть №170209775005000515000. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 19.02.2025 під №414120980, право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., зареєстроване за [PERSON] . Таким чином, [PERSON] за життя був власником спірної квартири та після його смерті [INFO] відкрилася спадщина на вказану квартиру, яка входить до спадкової маси. 18.09.2020 позивач в справі звернулася до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець за заповітом. 18.09.2020 в Смілянській державній нотаріальній конторі зареєстрована спадкова справа №511/2020, що вбачається із витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №61723355 від 18.09.2020. 26.09.2020 до Смілянської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися мати спадкодавця [PERSON] , [INFO] та дружина [PERSON] , [INFO] , останнью додано копію свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON] , які 07.03.1987 зареєстрували шлюб та остання змінила прізвище на « [PERSON] », а також довідку серії МСЕ 011 №706236 від 26.03.2003, згідно з якою [PERSON] встановлена І група інвалідності безтерміново. 16.08.2022 [PERSON] звернулася до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру за адресою [ADDRESS] . Постановою нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори від 16.08.2022, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за заповітом на все зазначене в заповіті майно [PERSON] , а саме квартиру за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися мати [PERSON] та дружина [PERSON] , яка є інвалідом І групи. 01.11.2022 [PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду із позовом до Смілянської державної нотаріальної контори про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії незаконною та її скасування. Ухвалою суду від 20.03.2023 залучено до участі в справі третіми особами без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30.08.2023 в справі №703/3396/22, провадження 2/703/242/23, у задоволенні позову [PERSON] до Смілянської державної нотаріальної контори, треті особи [PERSON] , [PERSON] про визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії незаконною та її скасування відмовлено повністю. Рішення мотивовано тим, що, виконуючи свої професійні обов`язки, передбачені ст. 5 Закону України «Про нотаріат», на підставі поданої 16.08.2022 заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованої під №511/2020 після смерті [PERSON] , державним нотаріусом [PERSON] правомірно було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно померлого у зв`язку із зверненням до нотаріуса спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Постановою Черкаського апеляційного суду від 16.11.2023 рішення Смілянського міськрайонного суду від 30.08.2023 скасоване, постановлене нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Відмова мотивована тим, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту, оскільки пред`явлений позов не до всіх відповідачів, які мають бути залучені до його розгляду, виходячи з предмету спору та наявність осіб, які у відповідності до ст. 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині, що фактично є предметом спору, однак залучені у даній справі не відповідачами, а третіми особами без самостійних вимог, що однозначно впливає як на майнові права безпосередньо позивачки так і на майнові права [PERSON] та [PERSON] , однак їх процесуальний статус у даній справі наділяє їх правами та обов`язками виключно в межах норм, регламентованих ст. 43 ЦПК України Постановою Касаційного цивільного суду від 30.07.2024 постанову Черкаського апеляційного суду від 16.11.2023 залишено без змін. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України). За загальним правилом, спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 № 2709-IV спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України. Відповідно до правової позиції, сформульованої Верховним Судом 10.02.2021 в справі 320/5056/17-ц, процедуру спадкування в України визначає й регулює ЦК України, але за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента, застосовується Закон України «Про міжнародне приватне право». Іноземний елемент у спадкуванні може виражатися в одній з таких трьох ознак: 1) спадкодавець або спадкоємець є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; 2) спадщина знаходиться на території іноземної держави; 3) юридичний факт, який створює, змінює чи припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (наприклад, смерть спадкодавця на території іншої держави чи народження дитини, спадкові права якої захищалися до її народження в іншій державі, тощо). За наявності хоча б однієї із перелічених вище ознак, до відносин спадкування будуть застосовуватися положення Закону України «Про міжнародне приватне право». Окрім Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування з іноземним елементом може регулюватися низкою міжнародних документів, присвячених питанням іноземного спадкування. 22.01.1993 у мінську (республіка білорусь) у рамках країн СНД, з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (далі - Конвенція). 10.11.1994 Верховною Радою України ратифіковано цю Конвенцію та 14.07.1995 вона набула чинності для України. Застосовується Конвенція у відносинах України з республікою білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, російською федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном. Громадяни кожної із держав-учасниць цієї Конвенції, а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших Договірних Сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони. Згідно зі статтею 44 Конвенції громадяни кожної із Договірних сторін можуть спадкувати на територіях інших Договірних сторін майно чи права за законом чи за заповітом на рівних умовах і в тому ж об`ємі, як і громадяни даної Договірної сторони. Відповідно до статті 45 цієї Конвенції право спадкування майна, крім випадків, передбачених пунктом 2 вказаної статті, визначається по законодавству тієї Договірної Сторони, на території якої спадкодавець мав останнє місце проживання. Пунктом 2 статті 45 Конвенції визначено, що право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Статтею 48 Конвенції передбачено, що провадження в справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірних Сторін, на території яких знаходиться нерухоме майно. Для видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус України перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про прийняття спадщини, склад спадкового майна. Якщо спадкодавець на момент своєї смерті проживав на території зазначених вище країн, зокрема російської федерації, нотаріусом державної нотаріальної контори готується відповідний запит до компетентних органів російської федерації з приводу надання правової допомоги щодо отримання відомостей про наявність рухомого майна або спадкової справи до майна померлого чи інших відомостей, необхідних для оформлення спадщини. За обставинами даної справи, таке звернення було направлене за клопотанням державного нотаріуса Зайцевої О.А. Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) до головного управління міністерства юстиції рф по м. москва, однак залишене без належного реагування з посиланням на ту обставину, що до запиту на додано копії свідоцтва про смерть спадкодавця. Вказана обставина встановлена судом із копії листа №461 від 19.11.2021, надісланого нотаріусом московської обласної нотаріальної палати. 24.02.2022 Міністерством закордонних справ опубліковано заяву МЗС України щодо розриву дипломатичних відносин з російською федерацією, згідно з якою Україна заявляє про розрив дипломатичних відносин з росією без розриву консульських відносин, відповідно до статті 2 Віденської конвенції про консульські зносини 1963 року. З огляду на викладене вище, отримати запитувану копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] для встановлення обставин щодо складу спадкового майна та кола спадкоємців, після 24.02.2022 дипломатичним шляхом не можливо. Відповідно до постанови Верховного Суду від 13.03.2023 в справі №398/1796/20 тлумачення ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» свідчить, що спадкування права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України регулюється правом України. У випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна, тобто, в Україні; подання заяви про прийняття спадщини за законодавством російської федерації не звільняє спадкоємця від подання заяви про спадкування за місцем знаходження нерухомого майна, як це передбачено статтею 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» та статтею 1269 ЦК України; якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Спадкування права на нерухоме майно, розташованого за межами України, не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для успадкування іншої частини права не нерухоме майно, розташованого на території України, оскільки як міжнародним, так і національним законодавством задекларована незалежність та самостійність відповідних спадкових процесів. Обставини прийняття спадщини за кордоном можуть лише підтверджувати обізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця. Відтак суд вважає доречними доводи позивачки про те, що за правилами, передбаченими законодавством України, з урахуванням вимог Закону України «Про міжнародне приватне право» в спірній ситуації здійснюється лише спадкування частини спадщини нерухомого майна, що розташоване на території України, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Згідно з ч. 1-2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 2 ст. 1236 ЦК України). За ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З досліджених в судовому засіданні матеріалів спадкової справи, зареєстрованої Смілянською державною нотаріальною конторою, судом встановлено, що 26.09.2020 відповідачі в справі звернулися із заявами про прийняття спадщини. З тексту заяви [PERSON] вбачається, що вона адресована нотаріусу міста Сміла Черкаської області та спадкоємець висловила своє волевиявлення прийняти спадщину. Крім того, із заявою в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України, до Смілянської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] , яка спадщину також прийняла. При цьому зі змісту вказаних заяв, інших наявних матеріалів не вбачається будь-якого волевиявлення спадкоємців щодо майна, розташованого за місцем відкриття спадщини, тобто на території рф, однак вказані обставини, з огляду на викладені вище норми, для даної ситуації не мають правового значення, спадкоємці виразили волевиявлення прийняти спадщину за українським законодавством. Станом на вказаний час Смілянською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] , оскільки звернення позивачки про дані обставини відбулося 18.09.2020, нотаріусом було встановлено факт смерті спадкодавця, що вбачається із копії свідоцтва, відповідність якого оригіналу засвідчено підписом нотаріуса 18.09.2020. 01.12.2022 прийнято Закон України №2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993», який\~ набув чинності 23.12.2022. За п. 1 вказаного Закону, дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 №240/94-ВР, а також Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, вчиненого від імені України у м. москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 №140/98-ВР зупинено. Отже з дати зупинення дії Конвенції, зокрема, співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з російською федерацією може здійснюватися на підставі чинних у двосторонніх відносинах конвенцій Ради Європи, ООН та Гаазьких конвенцій (за наявності поштового зв`язку) або за принципом взаємності (за наявності дипломатичних зносин). Вказаною постановою право громадян держави-агресора на звернення до суду та для вчинення нотаріальних дій можливо за дотриманням передбачених умов, чинних у двосторонніх відносинах на підставі конвенцій Ради Європи, ООН та Гаазьких конвенцій або на основі принципу взаємності відповідно до статей 462 і 471 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене суд не погоджується із доводами позивачки [PERSON] про те, що спадкоємці, відповідачі в даній справі, не вчинили в належній формі та з дотриманням вимог законодавства правочинів, наслідком яких є прийняття спадщини, розташованої в Україні. Такі правочини були вчинені відповідачами 26.09.2020, під час дії, зокрема вказаної вище Конвенції, на них поширюється дія принципу правомірності правочину. При цьому судом приймається до уваги наявні в справі відомості щодо іще одного імовірного спадкоємця громадянина рф [PERSON] , [INFO] . Відомості про факт його проживання із заповідачем вбачаються із документу, вказаного як виписка із домової книги за адресою [ADDRESS] . Інформацію про те, що він є сином спадкодавця [PERSON] , наявність в нього інвалідності, а відтак і права на спадкування обов`язкової частки, вказує в письмовому відзиві відповідачка [PERSON] . В свою чергу, такі відомості заперечуються позивачкою [PERSON] , яка повідомила, що він є сином лише відповідачки [PERSON] . Аналізуючи останні відомості в їх взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що наявними матеріалами не доведено, що вказана особа має родинні зв`язки зі спадкодавцем, інформація про його непрацездатність не підтверджується матеріалами справи, відомості про його волевиявлення щодо спадщини відсутні та такі на даний час не можуть бути встановлені в ситуації, коли надання правової допомоги між Україною та державою, визнаною агресором, припинене. В матеріалах спадкової справи відсутні будь-які заяви вказаної особи, тому застосовуючи до відповідних правовідносин за його участю наведені вище норми Закону України «Про міжнародне приватне право» та правову позицію Верховного Суду, сформульовану 13.03.2023 в справі №398/1796/20, суд приходить до висновку, що факт прийняття ним спадщини не підтверджений. Крім того, наведена вище виписка не може бути прийнята до уваги як доказ будь-яких правовідносин вказаної особи зі спадкодавцем [PERSON] , оскільки не є зрозумілим час та джерело її походження, вона надана відповідачкою [PERSON] , однак відсутня в матеріалах спадкової справи. Водночас наведені позивачем [PERSON] аргументи щодо неналежного оформлення заяв про прийняття спадщини, що були подані до Смілянської державної нотаріальної контори 26.09.2020, а також матеріалів спадкової справи вцілому, через відсутність апостиля та засвідчувальних написів, суд не може прийняти до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 13 Конвенції, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів. З матеріалів справи вбачається, що заява про прийняття спадщини від імені [PERSON] скріплена відтиском печатки нотаріальної контори на території рф, мається засвідчення щодо справжності підпису спадкоємця. Вказана нотаріальна дія вчинена 31.08.2020, тобто в час, коли положення вказаної вище Конвенції діяли в правовідносинах між Україною та рф. Водночас, на виконання ухвали суду копія нотаріальної справи, заведеної в Смілянській державній нотаріальній конторі, надана в підшитому вигляді, де засвідчувальний напис нотаріуса та відтиск печатки виконані лише на першому та останньому аркушах і це жодним чином не свідчить про неналежне оформлення відповідного документу чи нездатність його породжувати правові наслідки. За ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 05.07.2021 в справі 703/404/21, провадження 2/703/607/21, що набрало законної сили 26.08.2021, задоволено позов в інтересах [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на частку квартири та виключення частки квартири із складу спадкового майна. Визнано трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , який помер [INFO] . Виключено 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., зі складу спадкового майна [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] , загальною площею 68,4 кв.м., житловою площею 42,1 кв.м., як обов`язкову частку майна, яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] , як чоловіку та дружині. Вказане рішення як позивачкою в даній справі, так і іншими особами оскаржене не було. Суд зауважує, що цим рішенням встановлено склад нерухомого майна, що є предметом спадкування за заповітом [PERSON] і таке складається із 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] . Для позивача в даній справі, [PERSON] вказане рішення має преюдиційне значення, оскільки вона була залучена до участі в справі 703/404/21 як відповідач. Вказаним спростовується позиція позивачки про те, що [PERSON] не мала права власності на спірну квартиру, оскільки її власником зареєстрований [PERSON] , який був єдиним покупцем квартири згідно із договором купівлі-продажу від 15.01.2004. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України\~ спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до статті 66 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 №3425-XII на майно, що переходить у порядку спадкування до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Пунктами 4.9 та 4.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 22.02.2012 №296/5 встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 ЦК України не раніше зазначених у цих статтях строків. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. У постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №903/565/16, від 16.01.2019 у справі №920/566/16, від 19.05.2023 у справі №915/1031/21 сформульована позиція, згідно із якою законодавство не обмежує право спадкоємців на оформлення свідоцтва певними строками. Спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право звернутися із заявою про одержання свідоцтва у будь-який час після прийняття спадщини. Оформлення свідоцтва є правом, а не обов`язком спадкоємців. Факт неоформлення спадкових прав не тягне за собою втрату права на спадкове майно, якщо воно було прийнято у встановлений законом строк і встановленим законом способом, а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Отже, спадкоємці [PERSON] та [PERSON] не втратили права на спадщину, не отримавши станом на час розгляду даної справи, свідоцтв про право на спадщину. Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення. Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами. Чинне законодавство не передбачає усунення громадян рф від права на спадкування виключно у зв`язку зі статусом громадянина держави-агресора, однак у зв`язку із припиненням дії у відносинах України з рф Конвенції, співробітництво у цивільних і кримінальних справах у відносинах з російською федерацією може здійснюватися на підставі чинних у двосторонніх відносинах конвенцій Ради Європи, ООН та Гаазьких конвенцій або за принципом взаємності. Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно із постановою КЦС ВС від 30.05.2018 в справі №483/597/16-ц, право на обов`язкову частку це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Як визначено ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. До таких спадкоємців також належать спадкоємці, які відмовилися від прийняття спадщини, не прийняли спадщину, усунені від права на спадкування або померли до відкриття спадщини, але в яких є спадкоємці за правом представлення. Вказаний висновок сформульований КЦС ВС 25.11.2020 у справі №292/389/17. Матеріалами справи підтверджено наявність в даному випадку двох спадкоємців першої черги, кожен із яких набуває права на обов`язкову частку в спадщині після смерті [PERSON] матері [PERSON] та дружини [PERSON] що встановлено судом під час апеляційного перегляду справи №703/3396/22. Останніми вчинено дії, що свідчать про їх волевиявлення прийняти спадщину у виді нерухомого майна, розташованого на території України спірної квартири. Вказана обставина унеможливлює задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на всю квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно із ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вказаний висновок сформульований ВП ВС в постановах від 05.06.2018 в справі №338/180/17, від 11.09.2018 в справі №905/1926/16, від 19.05.2020 в справі №916/1608/18. Під час судового розгляду встановлено, що [PERSON] , як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину, отже в передбаченому чинним законодавством порядку набула права власності на нерухоме майно, що було предметом заповіту, складеного [PERSON] на її користь. В матеріалах справи відсутні відомості про наступні заповіти щодо того ж майна або визнання заповіту від 30.12.2005 недійсним. Враховуючи викладене, а також доводи позову про те, що вона фактично проживає в спірному житлі, одноосібно несе витрати для його утримання, зокрема у зв`язку із необхідністю капітального ремонту, що не було спростовано в судовому засіданні, усунення її від права на спадкування та неможливість протягом тривалого часу оформити належним чином право на спадкове майно як спадкоємця за заповітом, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, а саме визнати за позивачем право власності на частину спірної квартири. Розмір такої частини, враховуючи, що предметом спадкування є її половина та доведені належним чином обставини щодо права відповідачів на обов`язкову частку в спадщині, складає 1/4. Відповідно ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - у разі задоволення позову - на відповідача. У зв`язку із задоволенням позовних вимог частково, судовий збір у відповідній частці, а саме 1/4, має бути стягнутий в рівних частинах за рахунок відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивачки [PERSON] , оскільки останньою при зверненні до суду сплачений судовий збір в сумі 1760,00 грн, що підтверджується квитанцією від 27.02.2025. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, серед іншого, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Матеріалами справи підтверджено наявність у відповідача в справі, [PERSON] статусу особи із інвалідністю першої групи, отже відсутні підстави для стягнення із неї судового збору і такий у відповідній частці має бути компенсований за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.\~ Водночас, звільнення від сплати судового збору не звільняє даного відповідача від сплати витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому суд має оцінювати щодо відповідності зазначеним критеріям поведінку/ дії/бездіяльність обох сторін. Склад таких витрат в даній справі наступний. Вартість послуг із оцінки об`єкта нерухомого майна складає 500,00 грн, що підтверджується рахунком від 05.09.2024 із відміткою про здійснення оплати. Вартість послуг із копіювання підтверджується копією чеку від 26.02.2025, в сумі 30,00 грн. Також позивач понесла 85,00 грн витрат на отримання інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується чеком від 19.02.2025, а також відомостями відповідної довідки, де [PERSON] зазначена замовником. Що стосується вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, суд зазначає наступне. На підтвердження відповідних витрат позивача суду надано договір про надання правової допомоги від 05.09.2024, укладений між позивачкою [PERSON] як клієнтом та адвокатом Нікітюком Андрієм Миколайовичем як виконавцем, відповідно до якого виконавець бере на себе обов`язки надавати юридичну допомогу клієнту, що полягає в ознайомленні із матеріалами, що стосуються визнання права власності в порядку спадкування за заповітом частини квартири за адресою [ADDRESS] , складення адвокатських запитів, складення позовної заяви, представництво інтересів клієнта в суді та інших державних органах в даній справі. Вартість послуг 10000,00 грн (підп. 5.1.1 договору). Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постановах від 14.11.2019 у справі №826/15063/18 та від 22.10.2021 у справі №160/7922/20 виходив з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у рішеннях ЄСПЛ від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28.11.2002 вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Відповідно до правової позиції, сформульованої ВС в постановах від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 23.01.2025 в справі №240/32993/23, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. При цьому допустимим є обґрунтоване зазначення в акті виконаних адвокатом робіт лише вартості всього обсягу виконаної ним роботи, без прив`язки такої роботи до її погодинної або фіксованої вартості. Відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Застосовуючи такий підхід в даній справі, суд вважає, що договором про надання правничої допомоги від 05.09.2024 належним чином підтверджені вичерпний перелік послуг, наданих позивачеві адвокатом, а також їх загальна вартість. Заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу є відповідним критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. З огляду на викладене вище, відсутність платіжного документу про фактичну сплату зазначених витрат не виключає їх покладення на відповідачів у відповідній частці у зв`язку із задоволенням позову частково. Отже, витрати, пов`язані із розглядом справи, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідачів в рівних частинах, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial