Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

У лютому 2024 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області від 21 березня 2019 року № 10-1803/15-19-сг затверджено проект землеустрою та відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:5188, з цільовим призначенням для колективного садівництва. 24 липня 2023 року [PERSON] зареєстрував право власності на цю земельну ділянку. Позивач наполягає на тому, що відведення спірної земельної ділянки відбулося за рахунок земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», а документи на підтвердження передання власником цієї частини земельної ділянки у власність відповідачу відсутні. Враховуючи наведене, позивач вважає, що право держави порушене шляхом незаконного набуття відповідачем у власність земельної ділянки, яка є власністю держави та перебуває у постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», в зв`язку з чим просить суд: 1)усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпоряджання земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 липня 2023 року з індексним номером 68563984 із скасуванням державної реєстрації права [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:10:001:5188; 2)усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпоряджання земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 0,12 га з кадастровим номером 3222482000:10:001:5188 шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від [PERSON] ; 3)вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. У відзиві на позов [PERSON] зазначає, що є добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером 3222482000:10:001:5188. З 1997 року відповідач є членом СТ «Ірпінь». 31 серпня 2017 року наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області надано [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки № [NUMBER] , розташованої на території СТ «Ірпінь» площею 0,12 га. Проект землеустрою погоджений уповноваженими органами державної влади. У листі від 15 травня 1997 року № 02/105 Київське державне лісове господарство зазначило про відсутність заперечень проти вилучення земель з Приміського лісництва та передачі земельних ділянок площею 2,0 га та 1,6 га під розширення СТ «Ірпінь». Також у справі є рішення виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 травня 1997 року про вилучення земельної ділянки площею 6,8 га з території лісового фонду Приміського лісництва та передати у земельний фонд Гореницької сільської ради. Такі доводи на думку відповідача спростовують посилання позивача на відсутність згоди уповноваженої особи на передачу спірної земельної ділянки відповідачу у власність. За таких умов відповідач вважає, що відсутні підстави для втручання в його право власності з боку держави, оскільки він ж добросовісним набувачем земельної ділянки. Крім того, вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки з огляду на реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку ефективним способом захисту є саме віндикаційний позов. З огляду на зазначене відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою від 30 вересня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, надав клопотання про відкладення судового засідання, водночас доказів поважності причини неявки суду не надав. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до\~вимог частини\~першої,\~третьої статті\~223\~ЦПК України\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті.\~Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У зв`язку з неявкою сторін в силу частиною другою статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд встановив, що наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області від 21 березня 2019 року [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:5188 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для колективного садівництва, розташовану на території СТ «Ірпінь», ділянка № [NUMBER] , Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Згідно з наказом право власності на земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації. 20 липня 2023 року [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:5188, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до листа філії «Київське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» рішення про надання згоди на вилучення чи припинення права користування лісовими земельними ділянками у кварталі 26 виділ [NUMBER] , кварталі [NUMBER] виділи [NUMBER] , [NUMBER] та кварталі [NUMBER] виділа [NUMBER] Ірпінського (Приміського) лісництва філією не надавалось. 24 січня 2024 року Києво-Святошинська окружна прокуратура звернулася до Київської обласної державної адміністрації з листом № 55-677вих-24, в якому повідомила про намір вирішувати у судовому порядку питання про поновлення права держави на земельну ділянку, яка перебуває у власності [PERSON] , а також просила повідомити про вжиті заходи щодо ініціації Київською обласною державною адміністрацією захисту прав держави у судовому порядку щодо земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:5188, або повідомити причини, з яких адміністрація не вживатиме таких дій. Листом від 13 лютого 2024 року № 911-24 Київська обласна державна адміністрація повідомила Києво-Святошинській окружній прокуратурі про відсутність достатніх доказів стосовно спірної земельної ділянки, в зв`язку з чим не вживала заходів для судового захисту порушеного права. Відповідно до наукового висновку Інституту землекористування Національної академії аграрних наук України від 25 червня 2024 року № 25/06/24 єдиним документом, який посвідчував право постійного користування землями лісового фонду на 1997 рік був державний акт про право постійного користування землею, якого надано не було, тобто лісогосподарським підприємством не оформлено право постійного користування землею, лісовпорядкування проведено без дотримання вимог Лісового кодексу України та інструкцій з проведення лісовпорядкування, чинних на 1997 рік; дані про будь-які земельні ділянки лісогосподарського призначення в місці розташування земельної ділянки з кадастровим номером 3222482000:10:001:5188 в Державному земельному кадастрі відсутні, що дає підстави для висновку про передання земельної ділянки у приватну власність [PERSON] у відповідності з чинним законодавством. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі статтею 16\~ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого\~немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт третій частини другої\~статті 129 Конституції України). Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» від 31 березня 2005 року). Пункт третій частини першої\~статті 131-1 Конституції України\~передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком» і чи є таким випадком ситуація у конкретній справі. Насамперед, випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи. Аналіз частини третьої\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох «виключних» випадках: 1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2)у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі\~статті 367 Кримінального кодексу України\~(службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). Одночасно Верховний Суд наголошує, що обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом не залежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів процесуального закону\~недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутись до суду з метою захисту інтересів держави. Суд встановив, що 24 січня 2024 року Києво-Святошинська окружна прокуратура звернулася до Київської обласної державної адміністрації з листом про намір вирішувати у судовому порядку питання про поновлення права держави на земельну ділянку, яка перебуває у власності [PERSON] , а також просила повідомити про вжиті заходи щодо ініціації Київською обласною державною адміністрацією захисту прав держави у судовому порядку щодо земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 3222482000:10:001:5188, або повідомити причини, з яких адміністрація не вживатиме таких дій. Листом від 13 лютого 2024 року № 911-24 Київська обласна державна адміністрація повідомила Києво-Святошинській окружній прокуратурі про відсутність достатніх доказів стосовно спірної земельної ділянки, в зв`язку з чим не вживала заходів для судового захисту порушеного права. За таких обставин суд дійшов висновку про дотримання прокуратурою процедури, встановленої частинами 3, 4\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Щодо розгляду позовних вимог по суті спору суд дійшов такого висновку. Звертаючись з позовом, заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури просив поновити порушене право держави на земельну ділянку, яка належить до лісового фонду, шляхом усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 липня 2023 року зі скасуванням державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Відповідно до статті 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі\~статей 387\~і\~388\~цього Кодексу. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини п`ятої\~статті 1 ЛК України\~лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами. Відповідно до частини першої статті\~8, частини першої статті\~9 ЛК України\~у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі\~статтею 10 ЛК України\~ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до\~статті 12 ЛК України\~громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб. В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Враховуючи наведене, ефективним способом захисту порушеного права на земельну ділянку, яка належить до земель лісового фонду, є віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку статті 387 ЦК України. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо ефективного способу захисту прав щодо земель лісогосподарського призначення, викладеним у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16. Отже, позивач у цій справі обрав неналежний спосіб захисту, вимагаючи усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка на його переконання належить до земель лісового фонду, незважаючи на те, що ефективним способом захисту порушеного права є саме віндикаційний позов в порядку статей 387, 388, 391 ЦК України. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, на чому неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 тощо. Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed