Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

У березні 2025 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому вказував, що 27 липня 2024 року о 10 год. 50 хв. в м. Вознесенську Миколаївської області по вул. Київській, 51 [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Renault Logan», номерний знак [NUMBER] , при зміні напрямку руху не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Volkswagen Tiguan», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку. Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 серпня 2024 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди належний позивачу автомобіль «Volkswagen Tiguan», номерний знак [NUMBER] , отримав механічні пошкодження. Загальна вартість матеріального збитку власнику автомобіля становить 83\~340,37 грн, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 62\~426,66 грн, втрата товарної вартості автомобіля становить 20\~913,71 грн. Оскільки [PERSON] як володілець транспортного засобу «Renault Logan», номерний знак [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди мав чинний поліс страхування цивільно-правової відповідальності (страховик - ТДВ СК «Альфа-Гарант»), проте страхове відшкодування не покриває завдану шкоду (страхове відшкодування підлягає сплаті у розмірі вартості ремонту автомобіля з урахуванням фізичного зносу вузлів та деталей за вирахуванням франшизи, та не охоплює втрату товарної вартості), відповідач в добровільному порядку завдану шкоду не відшкодував, а тому [PERSON] просив стягнути з відповідача залишок невідшкодованої матеріальної шкоди у загальному в розмірі 24\~113,71 грн в судовому порядку. Крім цього, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] зазнав моральних страждань, які були обумовлені тим, що в результаті неправомірних дій відповідача було пошкоджено транспортний засіб позивача, як основний засіб пересування. Грошовий еквівалент моральної шкоди оцінив у 10 000 грн. Тому позивач просив про відшкодування завданої йому шкоди. Ухвалою суду від 31 березня 2025 року відкрито провадження по справі та справу в порядку спрощеного позовного провадження призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 08 травня 2025 року до участі у розгляді справи залучено ТДВ СК «Альфа-Гарант». В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явилися, однак останній надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на відсутність його вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Представник третьої особи без самостійних вимог ТДВ СК «Альфа-Гарант» в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача, його представника та представника третьої особи без самостійних вимог, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 27 липня 2024 року о 10 год. 50 хв. в м. Вознесенську Миколаївської області по вул. Київській, 51 [PERSON] , керуючи транспортним засобом «Renault Logan», номерний знак [NUMBER] , при зміні напрямку руху не переконався в безпеці та скоїв зіткнення з транспортним засобом «Volkswagen Tiguan», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в попутному напрямку. Постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 серпня 2024 року [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За встановленого, твердження відповідача [PERSON] про відсутність його вини у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди не заслуговують на увагу. Відповідач [PERSON] , як володілець транспортного засобу «Renault Logan», номерний знак [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди мав чинний поліс страхування цивільно-правової відповідальності (страховик - ТДВ СК «Альфа-Гарант»), ліміт відповідальності страховика за завдану шкоду майну третіх осіб становив 160\~000 грн, франшиза становила 3\~200 грн. Позивач зазнав матеріальної шкоди внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу «Volkswagen Tiguan», номерний знак [NUMBER] . Шкода, згідно Висновків щодо вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 20 жовтня 2024 року №1066/09-24, складених ФОП [PERSON] , полягає у вартості відновлювального ремонту автомобіля у розмірі 62\~426,66 грн та величини втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 20\~913,71 грн. Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (ч. 1, п. 8 ч. 1 ст. 16 ЦК України). За загальним правилом, передбаченим ст.ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (до яких належить діяльність з використання транспортних засобів) відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана одній особі з вини іншої особи внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме винною особою в повному обсязі. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (п. 4), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до вимог ст.ст. 22, 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV (що був чинним на моменту укладення договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) у разі, якщо цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу, як джерела підвищеної небезпеки застрахована, при настанні з його вини страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, зокрема шкоду, пов`язану з пошкодженням транспортного засобу потерпілого (витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), витрати на евакуацію транспортного засобу. Однак, гідно п. 32.7 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV (що був чинним на моменту укладення договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів) відповідно до цього Закону страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу. Крім цього, ч. 18 ст. 9 Закону України «Про страхування» у страхових правовідносинах визначено поняття «франшиза» - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За встановлених обставин, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню документально підтверджена матеріальна шкода, що не підлягає відшкодуванню страховиком, а саме франшиза у розмірі 3\~200 грн та величина втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 20\~913,71 грн, а всього 24\~113,71 грн. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Зокрема, ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачає право особи, якій завдана моральна шкода, вимагати відшкодування такої шкоди особою, яка її завдала, за наявності вини останньої. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні знайшов своє підтвердження той факт, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких останній зазнав у зв`язку з пошкодженням його майна. Однак позивачем не надано доказів, що пошкоджений транспортний засіб був його основним засобом пересування. Вирішуючи питання про визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд у відповідності з вимогами статті 23 ЦК України, п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] суд враховує ступінь пошкодження майна потерпілого, які не є значними, а з іншого боку - відсутність передумов для добровільного відшкодування відповідачем завданої матеріальної шкоди. В іншій частині доводи позивача не знайшли свого належного підтвердження. Тому суд вважає достатнім, розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн. Що стосується стягнення судових витрат, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2024 року між адвокатом Конюшко Д.Б. та [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги №29/08/24-ЮП/IL. Відповідно до умов договору адвокат Конюшко Д.Б. зобов`язався надати позивачу професійну правничу допомогу та представляти інтереси позивача у всіх підприємствах, установах, організаціях, у тому числі судах, а [PERSON] зобов`язався сплатити вартість вказаних послуг згідно Додатку №1 до договору. Згідно копії Акту виконаних робіт №1 до Договору №29/08/24-ЮП/IL від 14 березня 2025 року адвокатом надано позивачу наступні послуги: юридична консультація 1 год., вартість послуги становить 1\~600 грн; вивчення документів 1 год., вартість послуги становить 1\~600 грн; складання й підготовка до подання позовної заяви 5,5 год., вартість послуги становить 8\~800 грн., усього 12\~000 грн. Водночас, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому,\~\~що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст.\~627 ЦК України. Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18). Позивач довів належними, допустимими та достатніми доказами факт отримання ним професійної правничої допомоги та обсяг такої допомоги. Що стосується вартості таких послуг, проти якої [PERSON] висловив свої заперечення, то в цій частині суд частково погоджується з доводами відповідача. Зокрема, суд встановив, що у Договорі про надання правової допомоги №29/08/24-ЮП/IL від 30 серпня 2024 року не зазначено розміру та/або порядку обчислення таких витрат (вартості послуг). У Договорі міститься лише посилання на те, що оплата здійснюється у розмірі, визначеному в окремому додатку до нього. Таким чином, Договір не містить розміру та/або порядку обчислення витрат на правничу допомогу, що вказує на недоведеність таких витрат у розмірі, про стягнення яких просить позивач. Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial