Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

\~ \~ \~ \~У січні 2022 року позивачка [PERSON] звернулась до Тростянецького районного суду Вінницької області з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON] надала розписку від 02 червня 2017 року про те, що нібито [PERSON] надала їй в борг кошти в сумі 701\~500 грн. зі строком повернення до 31 грудня 2017 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог чинного законодавства, кожна із сторін правочину має бути персоналізована. Але з тексту даної розписки неможливо ідентифікувати особу кредитора, місце виконання боргового зобов`язання не є доказом укладення договору позики, а є лише офертою щодо укладення такого договору і не може бути визнана належним доказом. \~ \~ \~ \~Вказала, що договір позики має укладатись в письмовій формі та є укладеним з моменту передачі речей. Натоміть, надана [PERSON] розписка не містить дати отримання грошових коштів, повні реквізити сторін, умови отримання грошових коштів. Тобто вона не відповідає вимогам ч.1 ст.638 ЦК України. Також відсутня згода її чоловіка про передачу такої істотної грошової суми, оскільки такий правочин виходить за межі дрібного побутового правочину. \~ \~ \~ \~Таким чином, з урахуванням сукупності викладених вище підстав, вважає, що вказана розписка через відсутність всіх дійсних істотних умов договору, які притаманні для даного виду зобов`язань, не породжує жодних правових наслідків щодо виконання його з її боку. \~ \~ \~ \~Крім того, зважаючи на карантинні обмеження, строк позовної давності не закінчився, що виключає можливість застосування наслідків його спливу, передбачених ч.4 ст.267 ЦК України. \~ \~ \~ \~Просила суд визнати договір позики, який оформлений розпискою від 02 червня 2017 року, недійсним та неукладеним; судові витрати покласти на відповідача. \~ \~ \~ \~Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2022 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Чечельницького районного суду Вінницької області. \~ \~ \~ \~Ухвалою Чечельницького районного суду Вінницької області від 26 липня 2022 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 22 серпня 2022 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~28 листопада 2022 року та 08 грудня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідачка [PERSON] вказала, що позивачка звернулась до суду з позовом про визнання правочину неукладеним та недійсним після сплину п`яти років, тобто пропустила строки позовної давності. Дана обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. \~ \~ \~ \~Також рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області віл 05 квітня 2021 року стягнено з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики з урахуванням індексу інфляції, трьох відсотків річних та відсотків за користування грошовими коштами. Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2021 року рішення залишено без змін. При розгляді справи судами встановлено, що між сторонами укладено договір позики, передача коштів підтверджена розпискою. Рішенням суду частково виконано [PERSON] та дії приватного виконавця позивачка окремо не оскаржувала. А подання цього позову є намаганнями боржника переглянути судове рішення, яке набрало законної сили. \~ \~ \~ \~Вказала, що позивачка обрала суперечливий спосіб захисту, оскільки правочин, який не вчинено, не можна визнати недійсним. А при розгляді справи [PERSON] подавала зустрічний позов про визнання договору недійсним та наполягала на тому, що грошові кошти не передавались. Тобто дані спори є тотожними. Просила суд відмовити у задоволенні позову або закрити провадження по справі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження по справі. \~ \~ \~ \~Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2024 року, на підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутної Н.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи №850 від 18 липня 2024 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 18 липня 2024 року, який проведений, у зв`язку з мобілізацією в ЗСУ судді Дубас Т.В. справа прийнята до провадження судді Пінкевич Н.С. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились. Представник позивача направив суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити При розгляді справи представник відповідачки Рудь Н.В. проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 02 червня 2017 року [PERSON] написано розписку про отримання в [PERSON] у борг суму в розмірі 701\~500 грн. та зобов`язувалась повернути до 31 грудня 2017 року. Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 квітня 2021 року (справа 147/464/18): стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 02.06.2017 року у розмірі 701500 грн; стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] відсотки за користування кредитом у розмірі 52256 грн. 02 коп., 3 % (три відсотки) річних у розмірі 30097 грн. 23 коп. та інфляційні втрати у розмірі 95 098 грн. 38 коп., що в сукупності становить 177 451 грн. 63 коп.; стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 8978 грн. 02 грн.; стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] витрати за надання професійної правничої допомоги у розмірі 5000 грн.; у задоволенні решти позову [PERSON] відмовлено; у задоволенні зустрічного позову\~\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним - відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 серпня 2021 року рішення районного суду залишено без змін. Відомості про оскарження рішення у касаційному порядку відсутні. За змістом статей\~15\~і\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини другої\~статті 16 ЦК України\~способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У\~статті 204 ЦК України\~передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~(в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис, інформація про осіб є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Зокрема, наявність підпису, ідентифікація особи підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення конкретного учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Договір позики, укладений з недодержанням письмової форми, не є нікчемним (статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої\~статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215, так і у\~статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Отже, тлумачення частини третьої\~статті 203 ЦК України\~дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої\~статті 215 ЦК України\~це є підставою для визнання правочину недійсним. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17). Ідентифікуючі дані, підписи на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. З огляду на зміст частини четвертої статті\~203, частини першої статті\~215, частини першої статті\~218 ЦК України\~закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є ідентифікуючі дані, підпис сторін. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу\~статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи. Абзац другий частини першої\~статті 218 ЦК України\~визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків. \~\~Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо відсутності ідентифікуючих даних, його підписання всіма сторонами, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт не підписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Отже, відсутність даних про сторони правочину або підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої\~статті 638 ЦК України\~- договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що відсутність даних про сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення,\~свідчить про неукладеність такого правочину. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним(недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27листопада 2024 року у справі\~\~№ 204/8017/17. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним договорів\~\~з підстав відсутності ідентифікуючих даних не можуть бути задоволені. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При розгляді справи №147/464/18 судом встановлено, що «за змістом розписки, підписаної сторонами, визначено, що [PERSON] отримала від [PERSON] 701500 грн., які зобов`язалась повернути до 31.12.2017 року. Враховуючи, що дані кошти [PERSON] у визначені розпискою строки не повернені, дана сума підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом». Таким чином, суд при розгляді справи встановив факт та умови передачі коштів, особу, яка писала розписку, встановив особу кредитора однозначно без будь-яких труднощів і врахував в тому числі, що оригінал розписки був у [PERSON] .. Таким чином, твердження [PERSON] що неможливо встановити ні особу боржника, ні особу кредитора спростовуються матеріалам справи. Суд враховує, що позивачка [PERSON] визнає факт написання розписки власноручно, а при розгляді попередньої справи жодним чином не заперечувала особу, про яку вказала у розписці. Ні при розгляді справи, ні у позовній заяві позивачка [PERSON] не навела обґрунтування про яку ж іншу особу вказано у розписці, чому оригінал розписки був саме у відповідачки [PERSON] , не надала доказів щодо відсутності факту передачі грошових коштів. Крім того, факт відсутності передачі коштів досліджувався судом і при розгляді справи про стягнення заборгованості. Посилання позивача на відсутність згоди чоловіка [PERSON] на укладення договору позики значної суми коштів і як наслідок його недійсність, суд до уваги не приймає, оскільки відсутність згоди може порушувати права цього чоловіка. Крім того, в матеріалах справи взагалі відсутні відомості про наявність зареєстрованого шлюбу на час написання розписки і позивач не просив витребувати такі докази при розгляді справи. Щодо заяви про застосування позовної давності. Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд з`ясовує та зазначає в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51). За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки підстав до задоволення позову нема через\~\~неналежний спосіб захисту, позовна давність до вимог позивача взагалі застосована бути не може. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З цих підстав,

Outcome: dismissed