Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

Позивача звернулася до \~Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] , про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 жовтня\~1990\~року. У шлюбі були народжені спільні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час перебування позивачки та відповідача у шлюбі, ними за спільні сумісні кошти було побудовано приватний будинок загальної площею 184.1 кв.м., житлової 111.8 кв.м., що складається з житлового будинку «А», «Г», навісу «Б», вбиральні-душу «Е», сараю «Ж», гаража «3», який розташований за адресою: [ADDRESS] . 16.04.2018\~року право власності на будинок було зареєстровано по 1/2 частині за її колишнім чоловіком [PERSON] та старшим сином [PERSON] . 03.01.2020\~року зареєстровано право спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137600:70:002:0011\~площею 0.295 га. Реєстрація права власності відбулась на підставі рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність земельної ділянки, площею 0.0295\~га, серія та номер:\~5548-VII, виданий 11.12.2019\~року Одеською міською радою. На початку\~2021\~року стосунки позивачки із відповідачем погіршились та шлюб фактично припинив існувати. 08.11.2021\~року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. На теперішній час позивачка продовжує проживати у будинку, частина якого є спільним сумісним майном колишнього подружжя але в зв`язку з постійними погрозами відповідача, що вона «тут ніхто та її викинуть на вулицю» виникла необхідність у захисті своїх прав та поділу спільного майна подружжя. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просила суд: 1. Здійснити поділ майна колишнього подружжя шляхом визнання за [PERSON] [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на 1/4 частину житлового будинку загальної площею 184.1 кв.м., житлової 111.8 кв.м., що складається з житловий будинок «А», «Г», навіс «Б», вбиральня-душ «Е», Сарай «Ж», гараж «3», який розташований за адресою: [ADDRESS] ; 2. Здійснити поділ майна колишнього подружжя шляхом визнання за [PERSON] [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) права спільної сумісної власності на земельну ділянку яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 5110137600:70:002:0011\~площею 0.295 га. Після надходження цивільної справи, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.\~14,\~33 ЦПК України. Ухвалою суду від 26.09.2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам направлено ухвалу суду, роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. 30.01.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивача адвокат Толпиго Д.М. в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, вказав, що спірне майно набуте сторонами в період шлюбу і є спільним майном подружжя, тому просив суд задовольнити вимоги [PERSON] та здійснити поділ майна колишнього подружжя шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/4 частину житлового будинку загальної площею 184.1 кв.м., житлової 111.8 кв.м., що складається з житловий будинок «А», «Г», навіс «Б», вбиральня-душ «Е», Сарай «Ж», гараж «3», який розташований за адресою: [ADDRESS] та права спільної сумісної власності на земельну ділянку яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137600:70:002:0011\~площею 0.295 га. Позивач у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, суду надала суду пояснення аналогічні позову. Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи був повідомлений у встановленому законодавством порядку. Представник відповідача адвокат Смирнов А.І. надав відзив на позов, згідно якого просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] у повному обсязі та здійснювати розгляд справи з викладеними у відзиві запереченнями. Свою позицію обґрунтував тим, що ознайомившись із позовом доданими до нього матеріалами, вони з відповідачем дійшли висновку про те, що він є необґрунтованим та безпідставним, а тому не підлягає задоволенню. Так, відповідно до договору купівлю-продажу нерухомого майна № 2001-028М від 28 лютого 2001 року, [PERSON] продав [PERSON] , який діяв від свого імені та представляв інтереси неповнолітнього [PERSON] , житловий будинок номер [ADDRESS] , який складається з приміщень «А» - житлове, І, ІІ - мощення, № 1, 5, 6 огородження, у тому числі самовільно зведено житлове «Г», літня кухня «Л», вбиральня-душ «Е», сарай «Ж», загальною площею земельної ділянки 275 кв. м., житлова площа - 11,7 кв.м. Відповідно до пункту 4 даного договору, вищезазначений будинок підлягає реєстрації, на ім`я [PERSON] та його сина [PERSON] в рівних частках. Житловий будинок номер [ADDRESS] , був куплений за особисті гроші відповідача, які були передані після підписання договору купівлі-продажу продавцю. Даний факт було встановлено рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2006 року та визнано як позовну вимогу [PERSON] продавцем [PERSON] , як відповідачем у справі № 2-5798/06. Оскільки в договорі купівлі-продажу у графі покупець зазначений лише відповідач та його на той момент неповнолітній син, то позивач не має жодного відношення до спірного будинку, окрім того, відсутня будь-яка письмова згода дружини до договору купівлі-продажу майна, спірний будинок було придбано за особисті кошти відповідача. Позивач не надала жодних підтверджуючих документів, що джерелом набуття будинку за адресою: [ADDRESS] , окрім особистих коштів відповідача, були її особисті кошти. При розпорядженні своїм майном відповідач враховував інтереси на той час свого неповнолітнього сина, укладаючи договір купівлі продажу в інтересах своєї дитини. Щодо земельної ділянки, представник відповідача зазначив, що рішенням Одеської міської ради № 5548 - VII від 11.12.2019 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 5110137600:70:002:0011), площею 0,0296 га, за адресою: [ADDRESS] та було передано безоплатно у спільну сумісну власність гр. [PERSON] , гр. [PERSON] земельну ділянку (землі житлової та громадської забудови міста). В рішенні також зазначено, що дана земельна ділянка перебувала у фактичному користуванні відповідача та його сина. Таким чином, спірна земельна ділянка, право власності на яку набуте шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім того, вище зазначена земельна ділянка була зареєстрована та придбана у спільну сумісну власність відповідачем та його сином. На думку представника відповідача, викладене свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON] і є підставою для відмови у задоволені позовних вимог. Отже, вказаний спірний житловий будинок та земельна ділянка (кадастровий номер 5110137600:70:002:0011), площею 0,0296 га, за адресою: [ADDRESS] є особистою спільною сумісною власністю відповідача і його сина та не підлягає поділу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] у судове засідання не з`явився, про слухання справи був повідомлений у встановленому законодавством порядку. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи та докази надані на підтвердження позовних вимог, встановивши факти і відповідні їм правовідносин, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 06.10.1990 року Іллічівським районним відділом РАЦ та рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 08.11.2021 року, що набрало законної сили 09.12.2021 року, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.10.1990 року по 09.12.2021 року. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 387591598 від 19.07.2024 року, 03.01.2020 року на підставі рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передано [PERSON] та [PERSON] у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0295 га, серія та номер: 5548-VII, виданий 11.12.2019 року Одеською міською радою, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка). Також, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності по 1/2 частці кожному, зареєстровано житловий будинок, загальною площею 184,1 кв.м., житловою площею 111,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Будинок складається з житлового будинку «А», «Г», навісу «Б», вбиральні-душу «Е», сараю «Ж», гаража «3». Державна реєстрація 16.04.2018 року. Таким чином, у період шлюбу з позивачкою [PERSON] було здійснено реєстрацію права власності на 1/2 частину спірного будинку та право спільної сумісної власності з [PERSON] на спірну земельну ділянку площею 0,0295 га. Розглядаючи вимогу позивача про визнання за нею право власності на 1/4 частину житлового будинку загальної площею 184.1 кв.м., житлової 111.8 кв.м., що складається з житлового будинку «А», «Г», навісу «Б», вбиральні-душу «Е», сараю «Ж», гаража «3», який розташований за адресою: [ADDRESS] , суд керується наступним. Статтею 4 ч.1 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право власності має фундаментальним характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахування принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною першою\~статті 69 СК України\~визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною першою статті 70 СК України,\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Суд критично ставиться до позиції представника відповідача щодо того, що позивач не має жодного відношення до спірного будинку і власниками будинку є саме відповідач та його старший син [PERSON] , оскільки саме за особисті кошти відповідача було придбано спірний будинок. Так, згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2001-028М від 28.02.2001 року та рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20.12.2006 року № 2-5798/06, право власності на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , дійсно зареєстровано на відповідача та його сина. Разом з\~тим,\~постановою Верховного\~Суду України\~від 07.09.2016\~р.\~по справі\~№ 6-801цс16 визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~ норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~ або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~ вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Постановою Верховного Суду України від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17 визначено, що зазначені норми\~закону\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Будь-яких доказів того, що існують обставини, які виключають застосування до спірного житлового будинку принципу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідач суду не надав. Укладення [PERSON] договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2001-028М та оформлення саме на нього права власності на спірне житло жодним чином не свідчить про те, що джерелом придбання майна були його особисті кошти. Таким чином, відповідачем не спростовано презумпції спільної сумісної власності на спірне майно. Оскільки право власності на спірну домобудівлю виникло у відповідача у період шлюбу з [PERSON] , відповідачем не спростовано презумпції спільної сумісної власності подружжя на частину будинку, набуту ним в шлюбі, тому суд дійшов висновку про те, що 1/2 частина житлового будинку загальної площею 184.1 кв.м., житлової 111.8 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] і за таких обставин вимоги позивача про визнання за нею права власності 1/4 частину спірного житлового будинку є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства та підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про визнання за нею права спільної сумісної власності на земельну ділянку яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 5110137600:70:002:0011\~площею 0.295 га., суд керується наступним. Рішенням Одеської міської ради № 5548-VII від 11.12.2019 року вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 5110137600:70:002:0011), площею 0,0296 га, за адресою: [ADDRESS] та передати безоплатно у спільну сумісну власність гр. [PERSON] , гр. [PERSON] земельну ділянку (землі житлової та громадської забудови міста), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно вищевказаного рішення Одеської міської ради, спірна земельна ділянка перебувала у фактичному користуванні відповідача та його сина та відносилася до земель житлової та громадської забудови міста, Одеська міська рада. Вказане рішення Одеської міської ради прийнято на підставі п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12, 40, 81, 89, 116, 118, ч.6 ст. 186 Земельного кодексу України. Таким чином, [PERSON] та гр. [PERSON] набули права власності на спірну земельну ділянку на підставі приватизації земельної ділянки, що була раніше надана їм у користування. Як визначено\~положеннями ст.\~57\~ч.1\~п.5\~СК України,\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Так, відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України, правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. (постанова Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 5110137600:70:002:0011\~площею 0.295 га, в силу вимог ст. 57 ч.1 п.5 СК України, є особистою приватною власністю відповідача та [PERSON] , набута ними внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у їх користуванні, а відтак вимога позивача про визнання за нею права спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд керується наступним. Як визначено положеннями ст. 141 ч.1, ч.2 п.1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем за вимогу щодо житлового будинку в сумі 2 368,41 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial