Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати права особистої приватної власності на житловий будинок, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 травня 2010 року придбала частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] , право власності на яке було зареєстроване в установленому порядку. Після набуття у власність, позивач у 2011-2015 роках власними силами та за власні кошти здійснила будівництво господарських будівель та споруд. 12 липня 2023 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який 11 лютого 2025 року було розірвано. Усі об`єкти нерухомого майна були побудовані позивачем до укладення шлюбу, на земельній ділянці, що перебуває у особистій приватній власності позивача за її кошти та зусилля. В період шлюбу не здійснювалося жодного будівництва, не проводилася реконструкція чи технічне переоснащення. 03 грудня 2024 року позивачем подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації та після реєстрації декларації, між позивачем та іншим співвласником будинкодомоволодіння [PERSON] було укладено договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності від 03.03.2025. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом, проте з вказаного правочину вбачається, що нібито реконструкція та поліпшення, добудова будинковолодіння відбулася за час шлюбу сторін, що фактично не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи. Після укладення договору, позивач звернулася до державного реєстратора, яка зареєструвала в ДРПП відповідні зміни. Формальний факт подання декларації про готовність об`єкта до експлуатації у період шлюбу сторін, а також державна реєстрація права власності після договору поділу майна після розірвання шлюбу сторін створюють формальну підставу ототожнення цього майна з об`єктами, що підпадають під режим спільної власності подружжя. У зв`язку з цим, позивач звернулася до суду, оскільки в позасудовому порядку позбавлена можливості довести те, що будинковолодіння є її особистою приватною власністю. За викладених обставин просить визнати за нею право особистої приватної власності на житловий житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок (літ. А-1,а3,а4), коридор (2-1) 4,7 кв. м., кімната (2-2)-21,0 кв.м., кімната (2-3) 10,8 кв.м., санвузол (2-4) 5,0 кв.м., кухня (2-5) 14,7 кв.м., коридор (2-6) 4,7 кв.м., комора (2,7) 1,8 кв.м., тамбур (2-8) 3,5 кв.м., по іншим будівлям та спорудам гараж (літ. Д), літня кухня (літ. Д1), погріб (літ. д1), навіс (літ. д), сарай (літ. д2), тамбур (тимчасовий) (літ. д3), літній душ (літ. Є), сарай (літ. Ж), вбиральня (літ. З), альтанка (літ. И), гараж (літ. І), вольєр (тимчасовий) (літ. Й), альтанка (літ. Ї), ворота з хвірткою (№ 6), огорожа (№ 7), вигріб (№ 8), вигріб (№ 9), свердловина (№ 10), огорожа (№ 11), ворота (№ 12), що розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,1900 га, кадастровий номер 5324085901:01:001:0604, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Також зазначила, що [PERSON] відмовився вирішити даний спір в позасудовому порядку. Представник позивача адвокат Остапенко І.О. підтримала позицію позивача. Відповідач [PERSON] не заперечував щодо задоволення позовних вимог та вказав, що не має можливості в позасудовому порядку вирішити спір між ними. Підтвердив, що позивачка дійсно придбала, а потім реконструювала будинок за власні кошти. Все було побудовано до шлюбу між ними Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 12.07.2023 [PERSON] уклала з [PERSON] шлюб, який зареєстрований Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 21). 11.02.2025 шлюб між сторонами було розірвано відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.22). Як вбачається з копії договору купівлі продажу від 14.05.2010, позивач [PERSON] придбала частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] , який знаходиться на земельній ділянці Державного фонду, норма землекористування якої не встановлена (а.с.23). Згідно витягу з Державного реєстру правочинів 8532802 від 14.05.2010, договір купівлі-продажу був зареєстрований Полтавською районною державною нотаріальною конторою та внесений запис до Державного реєстру правочинів №3935404 (а.с.24). Право власності [PERSON] на вищезазначену частину житлового будинку було зареєстровано 31.05.2010 КП «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району», номер запису 63 в книзі 27 та підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26263331 від 31.05.2010 (зворот а.с.24). Після придбання частини будинковолодіння позивачем було приватизовано: земельну ділянку площею 0,1900 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Терешківської сільської ради від 16.11.2010. Цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер ділянки 5324085901:01:001:0604, що вбачається з копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 633321 від 26.07.2011 (а.с.25). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 25.08.2020, здійснено державну реєстрацію вказаної земельної ділянки (а.с.29-31). З копії технічного паспорту від 28.04.2025 вбачається, що спорудження/реконструкція житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами проводилося до 2015 року (а.с.26-28). 03 грудня 2024 року [PERSON] подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт до Державної інспекції архітектури та містобудування України. Згідно з цією декларацією, об`єктом будівництва є господарські будівлі та споруди, зведені на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , дата початку будівництва 04.04.2005, дата закінчення будівництва 01.09.2015 (а.с.35-38). Згідно витягу з реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництво від 03 грудня 2024 року, вказану декларацію було зареєстровано 03.12.2024 за номером СА01:4813-8158-1016-3732, що підтверджує завершеність будівництва та реєстрації про готовність до експлуатації об`єкта (зворот а.с.34). Згідно висновку КП «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» від 30.12.2024 №736, житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] може бути поділено (а.с.41-42). Після реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, між позивачем та іншим співвласником будинковолодіння [PERSON] було укладено Договір про поділ (виділ) нерухомого майна, що є у спільній частковій власності від 03.03.2025, вказаний Договір посвідчено приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Воронковою О.А., зареєстровано в реєстрі за № 349 (а.с.39-40). Згідно умов п. 3.2 Договору, [PERSON] набула право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 4 Договору, за результатами поділу (виділу) спільного майна право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами припиняється. Відповідно до п. 5, цей правочин вчинюється за згодою колишнього чоловіка [PERSON] [PERSON] , про що свідчить його заява, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Воронковою О.А. 03.03.2025р. за реєстровим № 348. Згідно наказу відділу містобудування та архітектури Терешківської сільської ради від 01.04.2025 № 12 «Про зміну адреси об`єкта нерухомого майна у разі поділу», присвоєно об`єкту нерухомого майна житловий будинок садибного типу, що утворився у разі поділу, який розташований в селі Терешки, Полтавського району, Полтавської області на земельній ділянці з кадастровим номером 5324085901:01:001:0604 адресу: [ADDRESS] (зворот а.с.44). Як вбачається з витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва №12 від 01.04.2025, присвоєно адресу житлового будинку садибного типу: [ADDRESS] (а.с.43). Після укладання договору про поділ (виділ) нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, державний реєстратор зареєструвала в Державному реєстрі речових прав право власності за [PERSON] право власності на житловий будинок садибного типу загальною площею 66,3 кв.м. за адресою [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: 5324085901:01:001:0604 (а.с.33). Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), що визначено у ч. 2 ст. 331 ЦК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу. Як зазначалося, в п. 5 Договору про поділ (виділ) нерухомого майна, що є у спільній частковій власності від 03.03.2025, зазначено, що цей правочин вчинюється за згодою колишнього чоловіка [PERSON] [PERSON] , про що свідчить його заява, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Воронковою О.А. 03.03.2025р. за реєстровим № 348. Водночас з матеріалів справи встановлено, що житловий будинок був придбаний та побудований (реконструйований) позивачем до укладення шлюбу, а тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів вкладення спільних коштів подружжя або особистих коштів відповідача суду подано не було, тому даний житловий будинок є особистою власністю позивача. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу України). Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що позивач придбала житловий будинок та побудувала усі об`єкти нерухомого майна за особисті кошти до укладення шлюбу між сторонами, що не заперечується відповідачем, суд дійшов висновку, що житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами є особистою приватною власністю позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України. Вирішити спір в позасудовому порядку і довести, що житловий будинок є особистою приватною власності позивача, остання не має можливості, оскільки відповідач [PERSON] ухиляється від вчинення певних дій, а тому права [PERSON] підлягають захисту судом. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved