Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить встановити, що він самостійно виховує та утримує без участі матері неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 23.10.2010 по 21.10.2022 сторони перебували у шлюбі. Шлюб розірваний рішенням суду. У рішенні суду визначено місце проживання разом з батьком. Починаючи з цього часу, син та батько мешкають разом. Мати дитини з лютого місяці 2022 року проживає та працює за кордоном, не бере участь у вихованні та утриманні дитини, фактично відсутня у житті дитини. Позивач самостійно виховує та утримує дитину без будь-якої сторонньої допомоги. Без підтвердження цього факту позивач може у будь-який час мобілізований, а син залишиться сам. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2024 у справі відкрито провадження, розгляд справи призначений у порядку загального позовного провадження. Відповідач надала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечувала. У заяві зазначила, що син проживає разом з батьком та за рішенням суду визначено місце проживання з ним. Вказує, що з лютого 2022 року проживає та працює за кордоном, вихованням та утриманням сина займається позивач. У судовому засіданні 10.07.2025 позивач пояснив, що син проживає разом з ним, він повністю опікується дитиною, виховує сина самостійно, аліменти на утримання дитини не стягуються, останній раз, як він може пригадати, син бачився з матір`ю у минулому році , десь у травні, йому не відомо чи дарить мати сину подарунки. Представник органу опіки та піклування проти задоволення позову не заперечувала, вказала, що у будинку створені всі умови для проживання дитини. У судовому засіданні оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, проголошення рішення призначено на 18.07.2025. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши учасників справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, судом встановлено, що 23.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 23.10.2010 серія [NUMBER] (а.с.6). Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , про що зазначено у свідоцтві про народження від 31.05.2011 (а.с.10). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.10.2022 у справі № 932/8768/21 шлюб між сторонами розірваний, визначене місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-9). Позивач є власником 52/100 домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 02.12.2015 (а.с.11), відомості про що, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень ( а.с.12). Дитина [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 22.05.2024 за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Крім того, з копії Акту обстеження умов проживання складеного 16.05.2024 спеціалістами управління служби у справах за наслідками відвідування місця проживання за адресою: [ADDRESS] встановлено, що у будинку для дитини облаштована окрема кімната, умови проживання та санітарний стан у будинку добрий (а. с. 17). Також з Акту обстеження умов проживання складеного 04.04.2025 спеціалістами служби опіки та піклування встановлено, що [PERSON] (позивач) самостійно з 2022 року виховує сина, мати перебуває за кордоном, стосунки у батька з сином добрі та гармонійні. Після розлучення [PERSON] (позивач) створив нову родину, де народилося спільна донька. [PERSON] матері в житті неповнолітнього сина не вбачається (а.с. 66) Відповідно до копії Характеристики, наданої директором Дніпровського ліцею № 28 Н.Ломако батько дитини [PERSON] відповідальне ставиться до своїх батьківських обов`язків, постійно спілкується з вчителями, класним керівником, бере участь у батьківських зборах, переймається проблемами освітнього закладу (а. с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи у тому числі, про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1\~ст. 206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачкою, не дослідивши при цьому обставини справи, про що зазначено у постанові Верховного Суду у справі від 25.05.2022 № 675/2136/19. Тому суд дійшов висновку про необхідність дослідити докази. Так, позивач просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме-факт самостійного виховання та утримання дитини без участі матері. Статтею 51\~Конституції України,\~частинами другою,\~третьою статті\~5\~СК України\~передбачено,\~що сім`я,\~дитинство,\~материнство і\~батьківство охороняються\~державою.\~Держава має\~заохочувати та\~підтримувати материнство\~і батьківство\~та забезпечувати\~пріоритет сімейного\~виховання дитини.\~При регулюванні\~сімейних відносин\~держава має\~максимально враховувати\~інтереси дитини. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав\~дитини\~та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам\~дитини. Відповідно до\~статті 15 СК України\~сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою\~статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій\~статті 15 СК України\~визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо\~виховання\~дитини\~є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних\~фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного\~виховання\~дитини\~батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає\~дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з\~дитиною\~та у її\~вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у\~вихованні\~дитини\~(періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування\~дитиною\~місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у\~ст. 159 СК України. Оскільки в\~СК України\~чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних\~фактів\~(дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 155 СК України\~відмова батьків від\~дитини\~є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Доведення\~факту\~одноосібного\~виховання\~дитини\~батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо\~дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої\~дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо\~виховання\~дитини, а визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~"невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо\~виховання\~дитини, то факт\~одноосібного\~виховання\~дитини\~одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками\~дитини\~щодо виконання ними обов`язків з\~виховання\~дитини. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22. За матеріалами справи встановлено, що рішенням суду при розгляді справи № 932/8768/21 визначено місце проживання дитини- [PERSON] разом з батьком, відповідач не заперечувала проти визначення місця проживання сина разом з батьком. У судовому засіданні позивач зазначив, що наразі відповідач проживає і працює у США. На підтвердження факту самостійного виховання та утримання позивачем надані Характеристика, яка надана директором Дніпровського ліцею № 28, Довідка Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» від 22.11.2021 № 100 (а.с. 15-16), копії візових документів відповідачки (а.с.19-24). Cуд констатує, що факт проживання одного з батьків окремо не підтверджує безумовно факт самостійного виховання та утримання, оскільки проживання матері окремо від сина не впливає на обсяг її обов`язків. Під час розгляду справи встановлено, що після розлучення у судовому порядку без заперечень з боку відповідача сторони визначили місце проживання дитини разом з батьком та дитина проживає з батьком. Звертаючись з позовом до суду та у судовому засіданні, позивач наголошував, що мати дитини- відповідачка не спілкується з дитинною, не бере участь в його утриманні. Дослідивши докази, надані позивачем на підтвердження цього факту, суд дійшов висновку, що під час судового розгляду не знайшов підтвердження факт, на якому наголошував позивач, що відповідачка не спілкується з сином, у тому числі за допомогою засобів електронного зв`язку та не бере участь в його утриманні. Так, за характеристикою з місця навчання дитини лише підтверджують ту обставину, що батько з яким мешкає дитина, безпосередньо спілкується з, вчителями, оскільки живе в тому ж місті. Не спілкування матері з вчителями, не свідчить про її необізнаність щодо навчання її сина. Крім того, з Актів обстеження встановлено, що дитини мешкає разом з батьком Проте суд звертає увагу, що вказана обставина не є спірною. Крім того, суд критично ставиться до висновку органу опіки та піклування щодо присутності матері у житті сина, оскільки, на переконання суду, при обстеження приміщення можливе встановити лише фізичну присутність (або ) відсутність особи. Втім, сторони не заперечують, що відповідачка не мешкає разом з сином. У Висновку від 01.11.2021 за результатами експериментально- психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , зазначено про емоційний стан дитини, її розумові здібності (а.с.14). У довідці від 21.11.2021 № 100, яка видана КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомог» ДМР також зазначено про психоемоційний стан дитини під час розлучення батьків. Отже, зазначені докази не містять підтвердження факту самостійного утримання та виховання дитини лише батьком. Як вже зазначалося, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком (матері) необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Втім, суд не встановив існування (настання) обставин, які б могли свідчити про обмеження або припинення певного обсягу прав матері стосовно дитини. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що відповідачка позбавлена батьківських прав відносно дитини, а також відсутні інші докази, що відповідачка не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин. За поясненнями позивача аліменти на утримання дитини у примусовому порядку не стягувались. Також суд вважає за необхідне зазначити, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини може мати негативні наслідки матері дитини - оскільки ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо мети встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини суд звертає увагу на таке. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). Метою встановлення факту про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини є уникнення призову на військову службу. Проте, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України). Тому, суд вважає, що сторони у цій справі намагаються застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби) позивача. Згідно з частиною третьою статті\~12, частиною першою статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. З врахуванням викладеного вище, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, дослідивши докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності у взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що позов є необгрунтованим, тому у задоволенні позову слід відмовити. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України, а тому понесені позивачем судові витрати не підлягають до відшкодування відповідачем.

Outcome: dismissed