Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Позивач Національний університет «Києво-Могилянська академія» звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання освітніх послуг. Позовні вимоги обґрунтовані, серед іншого тим, що Національним університетом «Києво-Могилянська академія» (далі- НаУКМА) наказом від 01.09.2023 № 1209-с було зараховано [PERSON] на 1 рік навчання за освітнім рівнем магістра за спеціальністю 053 «Психологія» за кошти фізичних та/або юридичних осіб з 11.09.2023. Між позивачем та позивачем було укладено договір від 01.09.2023 № 13.01.23 ПС МП про навчання, а також договір від 01.09 2023 № МП ПС від 08.01.23 про надання освітніх послуг. Згідно з п. 2 договору про навчання позивач зобов`язався за рахунок коштів відповідача надати освітню послугу за освітнім рівнем магістра, спеціальності 053 «Психологія», форма навчання денна. Відповідно до умов укладеного договору, відповідач зобов`язався за 2 роки навчання сплатити 110000 грн, з розрахунку 55000 грн за один навчальний рік зі сплатою щосеместрово по 27500 грн. Перший платіж згідно з умовами п. 3.3 Договору відповідач повинен був перерахувати до 05.09.2023, а наступні платежі до 20 грудня та 1 серпня згідно з графіком у Договорі, однак всупереч умовам договору відповідач своєчасно не сплатив за навчання. Наказом НаУКМА від 13.11.2023 № 1557-с «Про відрахування зі складу студентів 1-го року навчання освітнього ступеня магістр спеціальності 053 «Психологія» факультету охорони здоров`я, соціальної роботи і психології [PERSON] , яка навчається згідно з договором про надання освітніх послуг» відповідача відраховано за власним бажанням з 13.11.2023 за погодженням зі старостатом факультету. У зв`язку з тим, що відповідач перебував у складі студентів з 11.09.2023 по 12.11.2023, але зобов`язання з оплати не виконав, НаУКМА рекомендованим листом від 02.05.2024 № 10/457 повідомив відповідача про заборгованість, яку запропонував сплатити до 10.05.2024, і попередив про її стягнення у судовому порядку, однак заборгованість відповідачем досі не погашена. Враховуючи викладене, у відповідача наявна заборгованість за навчання в розмірі 11785,73 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, а також інфляційні втрати в розмірі 1556,14 грн, 3% річних в розмірі 442,76 грн, пеню за прострочення в розмірі 1973,79 грн та витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.01.2025 позовну заяву Національного університету «Києво-Могилянська академія» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання освітніх послуг передано на розгляд за територіальною підсудністю до Оболонського районного суду міста Києва. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Національного університету «Києво-Могилянська академія» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання освітніх послуг. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання у справі. 24.04.2025 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, серед іншого, зазначаючи, що відповідач з 11.09.2023 по 12.11.2023 до занять у Національному університеті «Києво-Могилянська академія» не приступила. Матеріали справи не містять доказів надання позивачем освітних послуг відповідачу. Оскільки університет не почав надавати освітні послуги, то зобов`язання щодо оплати припинилось. Відповідно до умов договору, відповідач мав приступити до занять та сплатити вартість навчання до 05.09.2023, чого не зробив, що було підставою для відрахування з складу НаУКМА. Відповідно до п.3 розділу ХІІІ Умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти у 2023 році (Затверджені Наказом Міністерства освіти і науки України № 276 від 15.03.2023) якщо особа без поважних причин не приступила до занять протягом 10 календарних днів від дати їх початку, то наказ про зарахування скасовується, в частині, що стосується цієї особи. 05.05.2025 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій заперечив щодо доводів відповідача з підстав, викладених у відповіді на відзиві. 08.05.2025 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів. 11.06.2025 від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення доказів. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що Національним університетом «Києво-Могилянська академія» наказом від 01.09.2023 №1209-с зараховано [PERSON] з 11.09.2023 студентом 1 курсу очної денної форми здобуття освіти за освітнім рівнем магістра, спеціальність «Психологія». Між Національним університетом «Києво-Могилянська академія» та відповідачем укладено договір про навчання у Національному університеті «Києво-Могилянська академія» від 01.09.2023 № 13.01.23 ПС МП та договір про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівців між НаУКМА та фізичною та/або юридичною особою від 01.09.2023 № МППС 08.01.23. Наказом Національного університету «Києво-Могилянська академія» від 13.11.2023 № 1557-с «Про відрахування зі складу студентів 1-го року навчання освітнього ступеня магістр спеціальності 053 «Психологія» факультету охорони здоров`я, соціальної роботи і психології [PERSON] , яка навчається згідно з договором про надання освітніх послуг» відповідача відраховано за власним бажанням з 13.11.2023. Позивач звертався до відповідача з досудовим попередженням про погашення заборгованості за навчання у розмірі 13 338,56 грн. Відповідно до наданих позивачем розрахунків, заборгованість відповідача перед позивачем за навчання за період з 11 вересня 2023 року по 12 листопада 2023 року становить 11785,73 грн., пеня 1973,79 грн, 3 % річних 442,76 грн, інфляційні втрати1558,14 грн Частиною другою статті 15 ЦК України надано право кожній особі на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до частини першої, третьої статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Як визначено у частині першій, третій статті 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Нормами статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки та відшкодування збитків. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до п. 1 Договору №13.01.23 ПС МП від 01.09.2023 укладеного між сторонами, предметом договору є навчання в Національному університеті «Києво-Могилянська академія». Згідно із п. 2 Договору №13.01.23 ПС МП від 01.09.2023 позивач зобов`язався здійснювати підготовку вступника за денною формою здобуття освіти за освітньою програмою «Психологія» за спеціальністю «053 Психологія» для здобуття ступеня вищої освіти магістра, але не почав здійснювати відповідну підготовку. Відповідно до п. п 2, 3 розділу 3 Договору № МП ПС 08.01.23 від 01.09.2023, відповідач зобов`язався сплатити за два роки навчання 110000,00 грн. з розрахунку 27500,00 грн. щосеместрово. Відповідно до п.3.3 договору № МП ПС 08.01.23 від 01.09.2023 за 1-й семестр 1-го року навчання відповідач повинен був сплатити 27500,00 грн. в термін до 05.09.2023, визначений договором, однак не сплатив. Договори укладені між позивачем і відповідачем є двосторонніми, у яких обидві сторони взяли на себе зобов`язання. Зі змісту договору зобов`язання надавати освітні послуги виникло з моменту підписання договору. Відповідно до п. 16 Договір №13.01.23 ПС МП від 01.09.2023 набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє протягом усього періоду навчання або до дня повного виконання сторонами зобов`язань за договором. У Договорі №13.01.23 ПС МП від 01.09.2023 не зазначено строків у які позивач мав почати надавати послуги зазначені у договорі, зобов`язання позивача надавати освітні послуги відповідачу виникло з моменту підписання Договору, а саме 01.09.2023. Позивач не надав доказів, що він надавав освітні послуги відповідачу. Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 1 розділу І Закону України «Про освіту» освітня послуга - це комплекс визначених законодавством, освітньою програмою та/або договором дій суб`єкта освітньої діяльності, що мають визначену вартість та спрямовані на досягнення здобувачем освіти очікуваних результатів навчання. Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 1 розділу І Закону України «Про освіту» освітня програма - єдиний комплекс освітніх компонентів (предметів вивчення, дисциплін, індивідуальних завдань, контрольних заходів тощо), спланованих і організованих для досягнення визначених результатів навчання. Враховуючи викладене, оскільки предметом договору є освітня послуга, а саме навчання, позивачем не надано належних та допустимих доказів надання відповідачу в період з 11 вересня 2023 року по 12 листопада 2023 року освітньої послуги відповідачеві (отримані оцінки і здобуті кредити ЄКТС, відомості та інші документи щодо успішності, кількості відвіданих занять та режиму навчання тощо). Наявність наказів про зарахування на навчання та про відрахування, а також персональний склад навчальних груп, не свідчить про надання самої освітньої послуги. Більш того, представник позивача не заперечив, що відповідач до навчання не приступила. Ураховуючи вищенаведене та оскільки, відповідно до частини 1 статті 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто, позивач повинен був повідомити відповідача, про форму, спосіб, час та місце надання освітньої послуги та забезпечити доступ до такого навчання, що позивач не зробив. Відповідно до п. 2 Договору №13.01.23 ПС МП від 01.09.2023 позивач зобов`язався здійснювати підготовку вступника за денною формою здобуття освіти за спеціальністю 053 Психологія. Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Договору №13.01.23 ПС МП від 01.09.2023 позивач зобов`язався здійснювати навчання відповідача відповідно до вимог законодавства. Відповідно до статті 9 Закону України «Про освіту» очна (денна, вечірня) форма здобуття освіти - це спосіб організації навчання здобувачів освіти, що передбачає їх безпосередню участь в освітньому процесі. Отже враховуючи вищенаведене, позивач не міг здійснювати навчання відповідача без його безпосередньої участі в освітньому процесі. Відповідно до п. 5 частини 1 статті 46 Закону України «Про вищу освіту» підставою для відрахування здобувача вищої освіти є порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається. Ураховуючи викладене та оскільки позивач вважає, що відповідач порушив умови договору, то станом на 05.09.2023 (кінцева дата оплати послуг за навчання) позивач мав підставу для відрахування відповідача зі складу студентів НаУКМА. Представник відповідача повідомляв, що відповідач з 11.09.2023 по 12.11.2023 до занять у Національному університеті «Києво-Могилянська академія» не приступила, оскільки відповідач [PERSON] з 01.10.2023 є студенткою денної форми здобуття освіти магістерського рівня вищої освіти спеціальності 053 Психологія освітньої програми «Клінічна психологія з основами психотерапії» факультету психології Київського національного університету імені Тараса Шевченка, у підтвердження чого надав довідку декана факультету психології від 02.06.2025 №016/227, витяг з залікової книжки, витяг з наказу №4874-33 ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 29.09.2023, договір №1503 ФП про навчання у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка від 29.09.2023. Відповідно до пункту 3 Розділу XIII Порядку прийому на навчання для здобуття вищої освіти у 2023 році, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України №276 від 15.03.2023, якщо особа без поважних причин не приступила до занять протягом 10 календарних днів від дати їх початку, наказ про зарахування скасовується в частині, що стосується цієї особи. Обов`язковість виконання вищезазначеного пункту Порядку прийому на навчання для здобуття вищої освіти встановлена законом, а саме: Відповідно до статті 44 розділу УІІІ Закону України «Про вищу освіту» Прийом на навчання до закладів вищої освіти здійснюється на конкурсній основі відповідно до Умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти, затверджених центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Умови конкурсу повинні забезпечувати дотримання прав особи у сфері освіти. Відповідно до статті 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України. Відповідно до п. 2 Наказу Міністерства освіти і науки України №276 від 15.03.2023 «Про затвердження Порядку прийому на навчання для здобуття вищої освіти в 2023 році», керівники закладів освіти всіх форм власності і сфер управління під час затвердження правил прийому на навчання для здобуття вищої освіти забезпечити дотримання вимог Порядку прийому на навчання для здобуття вищої освіти в 2023 році, затвердженого цим наказом. Отже, відповідно до вищенаведеного, та враховуючи, що відповідно до договору № МППС 08.01.2023 від 01.09.2023 відповідач мав оплатити вартість навчання за 1 семестр до 05.09.2023, до занять у Національному університеті «Києво-Могилянська академія» не приступив, про причини своєї відсутності Національний університет «Києво-Могилянська академія» не повідомляв, позивач мав скасувати наказ про зарахування, у частині, що стосується відповідача та відповідно відрахувати відповідача зі складу студентів НаУКМА. Окрім того, суду не надано докази у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачу позивачем надавалися взагалі послуги із навчання за договором. За вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Виходячи з вищевикладеного, оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати пов`язані з розглядом даної справи у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed