Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

21.10.2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить: 1) визнати недійним договір дарування об`єкту житлової нерухомості, однокімнатної квартири загальною площею 33,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Ющенко Л.В., реєстровий номер 944; 2) Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на однокімнатну квартиру загальною площею 33,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 609670680000); 3) Поновити право власності [PERSON] на однокімнатну квартиру загальною площею 33,3 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 609670680000). Позовна заява обґрунтована тим, що 06.03.2008 р. між позивачем і [PERSON] було укладено кредитний договір № 056-2008-530, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 80983,00 доларів США. Починаючи з квітня 2014 року у відповідача почала виникати прострочена заборгованість по кредиту і процентах. 28.07.2014 року банк направив відповідачу досудову вимогу про погашення заборгованості в сумі 66529,60 доларів США., яка була одержана [PERSON] 31.07.2014 р. 27.02.2015 р. банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, та 20.03.2015 року було відкрите провадження у справі. 30.11.2020 року позов банку було задоволено, стягнуто заборгованість в розмірі 70231,87 доларів США, додатковим рішення від 04.02.2021 р. відмовлено у задоволенні зустрічного позову. Постановою Київського апеляційного суду від 27.08.2021 р. рішення суду першої інстанції скасовано, та ухвалено нове рішення про стягнення з відповідача 63921,73 доларів США. На виконання судового рішення 21.06.2022 р. видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця Лановенко Л.О. У вересні 2024 року банку з матеріалів виконавчого провадження стало відомо, що 31.03.2015 року [PERSON] на підставі договору дарування відчужив на користь своєї матері [PERSON] однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що такий правочин був укладений відповідачем [PERSON] з порушенням принципу доброчесності та з метою приховання своїх активів від звернення стягнення на них (фраудаторний правочин). Про це свідчить те, що правочин укладено, коли у [PERSON] почала виникати заборгованість, припинились платежі за кредитним договором і була отримана досудова вимога банку. Через воєнний стан, банк, як іпотекодержатель позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, ринкова вартість предмета іпотеки складає лише 39200,00 доларів США, що не забезпечить погашення заборгованості в повному обсязі. Тому, позивач просить суд визнати договір дарування недійним, і повернути сторони правочину у первісний стан. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2024 року задоволено заяву про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру. Ухвалою суду від 13.11.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 16.01.2025 року. 02.01.2025 року надійшов відзив на позов від [PERSON] , у якому відповідач позов не визнав, зазначив, що отримавши від банку кредит в сумі 80983 доларів США, відповідач сплатив 16646,30 доларів США тіла кредиту та 60288,73 доларів США процентів. Після виникнення простроченої заборгованості [PERSON] продовжував сплачувати заборгованість, що встановлено постановою апеляційного суду. Зокрема, з 29.01.2015 по 04.01.2017 року сплачено 2831 доларів США. 14.04.2014 року та 27.03.2015 року [PERSON] звертався до банку для реструктуризації заборгованості через неплатоспроможність, та щоб перевести заборгованість у гривню, як це було передбачено спеціальним законом. Натомість, позивач звернувся до суду із позовом, хоча станом на 17.01.2015 року заборгованість складала лише 1799,60 доларів США по кредиту і 1062,82 доларів США процентів. Крім того, відповідач вказує, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитом було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру заставною вартістю 481139,00 грн. Однак, саме банк не звернув стягнення на предмет іпотеки вчасно, і довів ситуацію до того, що вартість заставного майна не покриває заборгованості. Мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки почав діяти лише з березня 2022 року. Таким чином, за наявності іпотечного майна, відсутні підстави стверджувати про фраудаторність оспорюваного банком правочину. 09.01.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій банк зокрема зазначив, що сам відповідач не виявляв бажання врегулювати погашення заборгованості шляхом передання банку іпотечної квартири, про що свідчать тривалі судові процеси. І на даний час заяв про передання банку іпотечної квартири не надходило. 16.01.2025 року підготовче засідання відкладено за клопотанням представника відповідача для ознайомлення з відповіддю на відзив, наступне засідання призначене на 18.03.2025 року. 23.01.2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зокрема вказує, що цим позовом банк намагається компенсувати те, що пропустив звернення стягнення на предмет іпотеки. 17.03.2025 року до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, у якому зокрема вказано, що [PERSON] не отримував судових документів у справі за позовом банку про стягнення заборгованості, які були надіслані за іншою адресою і отримані [PERSON] 18.03.2025 року до суду надійшла заяві від представника позивача про долучення доказів. 18.03.2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про виклик свідка. 18.03.2025 року підготовче засідання відкладено за клопотання представника відповідача на 08.05.2025 року. Ухвалою суду від 08.05.2025 року закрите підготовче провадження, справа призначено до судового розгляду на 31.07.2025 року. 30.07.2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у заявах по суті. Суд, дослідивши надані докази, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи із такого. Встановлені судом обставини і відповідні правовідносини. 06.03.2008 р. між позивачем і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 056-2008-530, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в розмірі 80983,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 06.03.2008 р. між сторонами укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру за адресою: [ADDRESS] , за ціною 481 139,00 грн. У квітні 2014 року, грудні 2014 року та березні 2015 року [PERSON] звертався до позивача із заявами про реструктуризацію заборгованості. Станом на 17.01.2015 року заборгованість [PERSON] складала 65568,08 доларів США, з яких: 1799,60 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту, 1062,82 доларів США - відсотки, 168,55 доларів США - підвищені відсотки, 62537,10 доларів США - сума дострокового стягнення по кредиту. 20.03.2015 року Облонським районним судом м. Києва відкрито провадження у справі № 756/2784/15 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвала про відкриття провадження на ім`я [PERSON] отримана 27.03.2015 року, з підписом на повідомленні про вручення поштового відправлення « [PERSON] », що підтверджено копією поштового повідомлення зі справи № 756/2784/15. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.11.2020 р. у справі № 756/2784/15 позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено, вирішено стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 70213,87 доларів США. Постановою Київського апеляційного суду від 27.08.2021 р. ухвалено нове рішення, яким з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» стягнуто заборгованість в розмірі 63921,73 доларів США. В задоволенні вимог до [PERSON] відмовлено. 06.12.2022 р. постановою приватного виконавця відкрите виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення. 31.03.2015 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] відчужив належну йому квартиру [ADDRESS] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження. Місце проживання [PERSON] зареєстроване у [ADDRESS] з 2002 року і по даний час. Згідно з висновком про вартість майна, ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] складає 39200 доларів США станом на 17.02.2024 р. Згідно з висновком про вартість майна, ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] складає 34600 доларів США станом на 09.10.2024 р. Відповідачем надані суду письмові пояснення гр. [PERSON] з приводу невручення відповідачу судової кореспонденції у справі № 756/2784/15. Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч. 1-2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 провадження № 61-8593св21). У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зроблено висновок про те, що приватно - правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно -правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд вже звертав увагу, що правочин, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний правочин), може бути як оплатний, так і безоплатний правочин. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 провадження № 61-2612св23). Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 виходив із обставин укладення фраудаторного правочину навіть до пред`явлення позову про стягнення боргу, зазначивши, що договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладення договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини 3 статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20). В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники повинні мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, надати справедливе та своєчасне задоволення вимог та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 127/13995/21. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Оцінка доказів і мотиви суду. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надаючи оцінку встановленим судом обставинам і зібраним доказам, суд звертає увагу, що лише сам факт укладення боржником правочину стосовно відчуження свого майна не може автоматично свідчити про фраудаторність такого правочину. Однак, суд приймає до уваги, що правочин вчинено під час виникнення у відповідача заборгованості перед банком за кредитним договором, а також після відкриття провадження у цивільній справі за позовом банку про стягнення заборгованості, та через короткий проміжок часу після отримання судових документів. Суд відхиляє посилання представника відповідача на письмові пояснення [PERSON] , і не приймає їх до уваги, оскільки суд оцінює докази безпосередньо, а присутність [PERSON] в судовому засідання для допиту в якості свідка, відповідач не забезпечив. Також, договір дарування укладено між близькими особами - [PERSON] є матір`ю відповідача. Після укладення договору [PERSON] не змінила зареєстроване місце проживання, не змінила також фактичне місце проживання щодо об`єкту дарування. Право власності на вказану квартиру [PERSON] набув у 2005 році, і в судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити суду причини укладення вказаного договору дарування, зокрема і у відповідний період часу. Наведені обставини у сукупності і взаємозв`язку дають підстави для висновку, що договір дарування було укладено [PERSON] з метою позбуватись майна, на яке може бути звернено стягнення у зв`язку з виникненням заборгованості. Суд приймає до уваги, що зобов`язання за кредитним договором відповідача були забезпечені предметом іпотеки, але це не виключає наміру відповідача позбутись активів на фоні наявності простроченої заборгованості, загальний розмір якої був значним з урахуванням вимоги банку про дострокове повернення суми кредиту. Суд відхиляє доводи відповідача на можливість банку звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку і умисне зволікання із цим, оскільки сторони протягом тривалого часу перебували у спорі щодо стягнення кредитної заборгованості. Крім того, такі доводи не спростовують заявлених позовних вимог і встановлених судом обставин у цій справі. Таким чином, оскільки судом встановлена фіктивність укладеного між відповідачами договору дарування, сторони слід повернути у попередній стан, відновивши право власності на квартиру за відповідачем [PERSON] . З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів у рівних частинах на користь позивача слід стягнути судовий збір в загальному розмірі 10598,00 грн.

Outcome: approved