Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 29.04.2025 представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором в сумі 22 903 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 04.11.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] в електронній формі укладено договір № 3421030, за умовами якого [PERSON] надається кредит в сумі 3 700 грн., строком на 15 днів - до 19.11.2021 (з можливістю пролонгації); комісія за надання кредиту - 29% від суми кредиту (1 073 грн.); проценти за користування кредитом - 3% в день від фактичного залишку кредиту (застосовується протягом первісного строку при наявності акційних пропозицій), стандартна базова ставка - 5% в день (застосовується протягом усього строку кредитування. 26.01.2022 було укладено договір № 26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3421030. 10.01.2023 було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3421030. Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за договором № 3421030. Заборгованість відповідачем не погашалася, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 22 903 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 3 700 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 18 130 грн. ТОВ «Коллект центр» просить стягнути з відповідача заборгованість за договором та понесені судові витрати. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії Ухвалою судді Брусилівського районного суду Житомирської області від 06.05.2025 відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у прохальній частині позовної заяви не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника та винесення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належними чином в порядку ст.ст.128-131 ЦПК України, шляхом надсилання ухвали, позовної заяви з додатками, судових повісток на зареєстровану адресу проживання, які, згідно відмітки служби «Укрпошта» вважаються врученими. Про причини неявки відповідач суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, відзив на позовну заяву до суду не надходив. На підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи те, що представник позивача проти ухвалення заочного рішення не заперечив, суд, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення по ній, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. 22.07.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Фактичні обставини встановлені судом Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] 03.11.2021 на сайті miloan.ua сформовано анкету-заяву на кредит №3421030 в сумі 3 700 грн., строком на 15 днів, з процентною ставкою 3% в день від фактичного залишку кредиту та комісією за надання кредиту 1 073 грн., яка нараховується за ставкою 29% від суми кредиту. 04.11.2021 рішення за заявкою погоджено (а.с.63). 04.11.2021 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] в електронній формі укладено договір № 3421030, за умовами якого [PERSON] надається кредит в сумі 3 700 грн., строком на 15 днів - до 19.11.2021 (з можливістю пролонгації на 60 днів на пільгових та на стандартних умовах); комісія за надання кредиту - 29% від суми кредиту (1 073 грн.); проценти за користування кредитом - 3% в день від фактичного залишку кредиту (застосовується протягом первісного строку при наявності акційних пропозицій), стандартна базова ставка - 5% в день (застосовується протягом усього строку кредитування (а.с.23-27). Додатком 1 до договору №3421030 від 04.11.2021 визначено графік платежів, датою погашення заборгованості є 19.11.2021; зазначено, що наведені розрахунки здійснені, виходячи з припущення, що позичальник отримає кредитні кошти у день укладення договору, а строк користування кредитом, визначений графіком та договором, залишиться незмінним (а.с.49). В паспорті споживчого кредиту, що кредит в сумі 3 700 грн. надається на 15 днів, процентна ставка 3% за день в межах строку, вказаного п.1.3 договору, 5% в день в разі продовження строку за п.2.3.1.2.договору, комісія за надання кредиту - 29% - 1 073 грн., загальні витрати за кредитом - 2 738 грн., орієнтовна вартість кредиту - 6 438 грн., реальна річна процентна ставка - 71 345 146% річних (а.с.62). Невід`ємною частиною договору є правила надання фінансових кредитів (в редакції від 13.07.2021 (а.с.64-68), з якими погодився позичальник в анкеті-заяві (а.с.63). Згідно довідки про ідентифікацію, виданої ТОВ «Мілоан», [PERSON] акцептував договір, шляхом підписання його аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора Z49077, відправленим на номер телефону [NUMBER] (а.с.69). Квитанцією, ID платежу 1812735828 від 04.11.2021, підтверджується переказ коштів у сумі 3 700 грн., призначення платежу: «кошти згідно договору 3421030» (а.с.70). З відомості про щоденні нарахування та погашення за договором №3421030 вбачається, що при оформленні кредиту було нараховано комісію 1 073 грн., надано кредит 3 700 грн., в першому періоді нараховувалися відсотки на пільгових умовах (111 грн. в день), в періоди пролонгації - за стандартною ставкою (185 грн. в день) (а.с.7). 26.01.2022 було укладено договір № 26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ "Мілоан" відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3421030, що підтверджується договором факторингу №26-01/2022-83 від 26.01.2022 (а.с.10-14), платіжним дорученням 324190002 від 27.01.2022 (а.с.20), актом приймання-передавання реєстру боржників (а.с.21), реєстром боржників (а.с.22). Згідно розрахунку заборгованості за договором №3421030, складеного ТОВ «Вердикт Капітал», заборгованість [PERSON] станом на 26.01.2022 складає 17 538 грн.: основна сума боргу - 3 700 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 12 765 грн., заборгованість за комісією - 1 073 грн.; станом на 10.01.2023 заборгованість складає 22 903 грн.: основна сума боргу - 3 700 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 12 765 грн., нараховані відсотки згідно кредитного договору - 5 365 грн., заборгованість за комісією - 1 073 грн. (а.с.8). 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3421030, що підтверджується договором №10-01/2023 від 10.01.2023 (а.с.30-35), актом прийому-передачі реєстру боржників (а.с.43), реєстром боржників (а.с.44-46,47), актом зарахування зустрічних позовних вимог від 28.02.2023 (а.с.41-42) Згідно розрахунку заборгованості за договором №3421030 від 04.11.2021, складеного ТОВ «Коллект Центр», станом на 09.04.2025 заборгованість [PERSON] складає 22 903 грн.: основна сума боргу - 3 700 грн., заборгованість за відсотками - 18 130 грн., заборгованість за комісією - 1 073 грн. (а.с.9). Інших доказів суду не надано. Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із частинами першою і другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Укладення [PERSON] в електронній формі договору про споживчий кредит № 3421030 від 04.11.2021 підтверджується письмовими доказами по справі. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У частині першій статті 1048 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір позики, кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суд визнає доведеним перерахування первісним кредитором ТОВ «Мілоан» коштів у сумі 3 700 грн., згідно договору №3421030 на банківську картку № [NUMBER] , оскільки даний факт підтверджується квитанцією про переказ коштів №1812735828 від 04.11.2021. У ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено законом або договором, або розірвання договору, сплата неустойки. Відповідно частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17 зроблено висновок про те, що оскільки фактично отримані та використані Позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, Банк має право вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої ним суми кредитних коштів. Оскільки суду не надано доказів повернення кредитних коштів за договором відповідачем, обгрунтованим є стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту за договорами № №3421030 від 04.11.2021 в сумі 3 700 грн. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст. 1,ч.2 ст.8, ч.1 ст.1, ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 року по справі №496/3134/19, така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Так, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). Отже, у зв`язку з відсутністю доказів про сплату відповідачем комісії за договором № 3421030 від 04.11.2021, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню комісія за надання кредиту 1 073 грн. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 1.3 договору визначено, що кредит надається строком на 15 днів з 04.11.2021 (строк кредитування). Згідно п.1.5.2 договору, проценти за користування кредитом: 1665.00 грн., які нараховуються за ставкою 3.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно п.1.6, стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Пунктом 2.3.1.2 договору передбачено можливість пролонгації кредиту на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день, шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 договору. Відповідно до п.2.2.2 договору, нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 договору. За п.2.2.3 договору, проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п.1.3, запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. Договору. Суд, не погоджуючись з розрахунком заборгованості [PERSON] за процентами за договором № 3421030 від 04.11.2021, приходить до висновку про правомірність нарахування процентів за період з 05.11.2021 по 19.11.2021 за ставкою 3% в день в сумі 1 665 грн. (3 700 грн. заборгованості за тілом кредиту х 3% в день х 15 днів); за період з 20.11.2021 по 18.01.2022, тобто за період пролонгації на стандартних умовах у зв`язку з продовженням користування кредитними коштами, за ставкою 5% в день в сумі 11 100 грн. (3 700 грн. заборгованості за тілом кредиту х 5% в день х 60 днів). Так, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за процентами за кредитним договором № 3421030 від 04.11.2021 в розмірі 12 765 грн. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування) під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому, аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. Письмовими доказами у справі підтверджено набуття ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за договором № 3421030 від 04.11.2021 до [PERSON] . Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам, наданим позивачем в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню на суму 17 538 грн., з яких: основна сума боргу - 3 700 грн., заборгованість за процентами - 12 765 грн., заборгованість за комісією - 1 073 грн. Розподіл судових витрат Відповідно до ст.141 ЦПК України, в зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору, пропорційно задоволених позовних вимог у сумі 1 854,96 грн. (17 538 грн. задоволених позовних вимог х 2 422,40 грн. сплаченого судового збору / 22 903 грн. заявлених позовних вимог). Щодо витрат позивача на правничу допомогу. Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Також, питання гонорару адвоката врегульовані в статтях 28-30 Правил адвокатської етики. Згідно з ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивач, на підтвердження витрат на правову допомогу надав: копію договору 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 (а.с.56-57), копію прайс-листа АО «ЛігалАссістанс» (а.с. 58-59), заявку на надання юридичної допомоги №449 від 01.03.2025 (а.с.60), витяг з акту №6 про надання юридичної допомоги від 31.03.2025 (а.с.61), відповідно до яких було надано наступні послуги: надання усної консультації 4 000 грн. (2 год. по 2 000 грн.), складання позовної заяви 9 000 грн. (3 год. по 3 000 грн.) та розмір витрат на правничу допомогу визначено у розмірі 13 000 грн. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат. Так, Велика Палата Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц наголосила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постановах Верховного Суду у справі №905/1795/18 та у справі №922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial