Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Адвокат Зозуля Ю.М. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з означеним позовом. Мотивує тим, що між позивачем та відповідачкою [PERSON] 17.05.2023 року укладено шлюб. У даному шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] .. Після народження сина відносини між сторонами різко погіршилися, позивач проходив військову службу, у 2023 році, через отримані травми, поранення, був звільнений від проходження такої, має інвалідність третьої групи, пов`язану з захистом Батьківщини. Відповідачка, проживаючи із сином у себе вдома, не належно здійснювала догляд за ним, це призвело до затримки етапів його розвитку. На вимогу позивача, у травні 2025 відповідачка привезла їхнього сина додому до відповідача, який малолітнього сина зареєстрував за місцем свого проживання за адресою: [ADDRESS] .. Відповідачка 21.09.2024 повернулась до себе додому, залишивши малолітнього сина з батьком, не навідує його, речей та коштів для його матеріального утримання не надає. Упродовж уже тривалого часу у сторін відсутні спільні інтереси, відсутнє взаєморозуміння та наявні різні погляди на життя, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо, син сторін проживає з батьком та перебуває на повному його утриманні. Покликаючись на вищевикладене, просив розірвати шлюб сторін та визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] разом з батьком, за місцем реєстрації останнього. Позивач, до початку засідання, подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, просить позов задоволити. Представник позивача, адвокат Зозуля Ю.М. подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить такі задоволити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про день, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи. В матеріалах справи наявна заява останньої про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає повністю, просить такі задоволити. Представник органу опіки і піклування в судове засідання не з`явилася, подала суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника органу, заперечень проти позову не мають. Враховуючи неявку всіх учасників судового розгляду, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши матеріли справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, оцінивши докази, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, сторони зареєстрували шлюб 17 травня 2023 року в Буському відділі ДРАЦС у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 17.05.2023, актовий запис № 53. В шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво серії [NUMBER] від 04.01.2024 року, актовий запис № 2) Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. В силу ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушенні їх права, а також права їх дітей. Згідно до вимог ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що сімейне життя сторін не склалося, оскільки у них різні погляди на спільне сімейне життя та на шлюб, кожен живе своїм життям та за своїми інтересами. Сторони проживають окремо, не підтримують відносин. Разом з тим, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, суд вважає, що збереження шлюбу на даний час є неможливим. При цьому суд не вбачає порушення прав та інтересів осіб. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спільне життя подружжя та збереження шлюбу стали неможливими й суперечили б інтересам подружжя, формально існуючий шлюб слід розірвати, проти чого сторони, в поданих письмових заявах, не заперечили. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, син сторін, з травня 2025 року проживає з батьком. Син сторін [PERSON] зареєстрований в будинку позивача, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом із реєстру Буської територіальної громади від 22.05.2024 №2024/005990190. З довідки про склад сім`ї позивача, виданої Буською міською радою № 1302 від 23.10.2024 року, останній проживає за вище вказаною адресою з матір`ю [PERSON] та сином [PERSON] . Позивач сам займається вихованням та розвитком сина, піклується, доглядає його, утримує, купує їжу, одяг. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Верховний Суд у свій постанові №712/11527/17 від 23.12.2020 року звертає увагу, що у усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З акту Буської міської ради від 27.02.2025 року вбачається, що [PERSON] проживає з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , для дитини створені необхідні умови для життя та розвитку. Мати дитини [PERSON] не проживає з позивачем з 21.09.2024 року, сина не відвідує та участі у його вихованні не бере, що підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] . Згідно письмової заяви відповідачки [PERSON] від 12.06.2025 року, засвідченої приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Дячик А.В. за реєстровим № 699, мати дала свою згоду на постійне місце проживання малолітнього сина [PERSON] з його батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . У постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц Велика Палата Верхового Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. В постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Найкращі інтереси дитини є предметом основного піклування батьків. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, насамперед, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дітей та враховуючи тривалість проживання малолітньої дитини з батьком, його прихильність до батька, забезпечення сталості його соціальних зв`язків з батьком та у соціумі в цілому, добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення для сина необхідних умов для проживання, розвитку, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дитини та розвиток, суд вважає, що позов є підставним, проти чого відповідачка не заперечує. Крім того, суд зазначає, що залишення малолітнього сина проживати з батьком не можна тлумачити, як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки мати дитини у такому випадку не обмежена у своєму праві на спілкування з сином. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, а також створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання сина сторін [PERSON] з батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги в даній частині є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved