Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

15.02.2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації, в якій позивачка просить суд: - визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 17 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І. В. Та зареєстрований в реєстрі за №4-3429; - застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом скасування державної реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 21.10.2008 року за реєстровим номером №21720442, номер запису - 339 в книзі: 697пр-109. В обґрунтування позову, позивачка посилалась на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , за наслідком чого відкрилась спадщина на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка належала їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів 08.07.1993р. за №4-3341, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі: 52 пр. - 47, номер запису: 339. Позивачка вказувала, що спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого [PERSON] , були: вона та їх спільна донька - [PERSON] . 24 вересня 2008 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В. на її - [PERSON] , було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , у тому числі з урахуванням 1/2 частки майна від якого відмовилась [PERSON] . [PERSON] стверджувала, що вона з донькою домовились про те, що після того як вона прийме спадщину та оформить своє право власності на 1/2 частину квартири, нею буде складений заповіт на усю квартиру на ім`я дочки - [PERSON] . За наслідком чого, 17 жовтня 2008 року вона - [PERSON] та [PERSON] прийшли до Третьої Одеської державної нотаріальної контори, де, як вона - [PERSON] вважала, нею був складений заповіт на належну їй квартиру [ADDRESS] , на ім`я доньки - [PERSON] . [PERSON] стверджувала, що [PERSON] є громадянкою Російської Федерації та проживає поза межами державного кордону України, а саме у місті Санкт-Петербург. З 2018 року відповідачка до неї не приїжджала, а спілкуються вони лише у телефонному режимі. [PERSON] зазначала, що вона має інвалідність І групи, та потребувала сторонньої допомоги, за якою, приймаючи відсутність доньки, вона зверталась до племінника - [PERSON] (син рідної сестри), який її надавав. Декілька місяців до звернення до суду з даним позовом, як вказувала позивачка - [PERSON] , стан її здоров`я погіршився, за наслідком чого їй була необхідна постійна стороння допомога і постійний догляд, оскільки вона не могла самостійно пересуватись. [PERSON] посилалась на те, що її племінник [PERSON] відразу відізвався і вже декілька тижнів та його донька - [PERSON] постійно надавали відповідну допомогу, знаходились біля нею, вони купували ліки, харчи, сплачували комунальні послуги, за необхідністю викликали та привозили її до лікаря, постійно доглядали за нею. Враховуючи, що племінник [PERSON] , разом зі своєю родиною, витрачали на [PERSON] багато часу, сил та грошей, як стверджувала [PERSON] , вона вирішила змінити заповіт та заповісти частину квартири племіннику - [PERSON] , за наслідком чого доручила [PERSON] звернутись до нотаріуса та дізнатись процедуру та порядок відповідних дій. Однак, через декілька днів, як вказувала [PERSON] , племінник її повідомив, що власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] на підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 17 жовтня 2008 року у Третій Одеській державній нотаріальній конторі. Після чого, як посилалась [PERSON] , вона невідкладно звернулась до дочки засобами телефонного зв`язку з метою встановлення причин, яким чином замість заповіту, який вона - [PERSON] прагнула скласти, вона уклала з дочкою договір дарування, на що [PERSON] повідомила, що [PERSON] вже не пам`ятає, як у нотаріуса змінила своє рішення з правочину який вона мала намір укласти та погодилась здійснити переоформлення квартири на неї. Однак, як вказувала [PERSON] , вона незгодна з вказаними доводами та вказує про їх неправдивість, оскільки вона до останнього часу вважала себе власницею зазначеної квартири, особовий рахунок оформлений на її ім`я, вона увесь цей час відкрито користується та проживає у даній квартирі, здійснювала дії з догляду і утримання цього житла, а відтак вчиняла усі дії власника відносно цього майна. [PERSON] посилалась на те, що відповідачка, на час укладання з нею договору дарування, ввела її в оману, що привело до того, що вона - [PERSON] помилково уклала з дочкою оскаржуваний договір дарування належної їй на праві власності квартири і не уявляла наслідків укладання даного договору дарування. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи ж суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою суду від 16.02.2024 року вказану позовну заяву залишено без руху. 19.02.2024 року на виконання ухвали суду представником позивача надано заяву, про усунення недоліків. Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 16.02.2024 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні. За наслідком чого, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.03.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. У підготовче судове засідання призначене на 14.05.2024 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Однак, 13.05.2024 року від представника позивачки [PERSON] - адвоката Садаклієва І.І. надійшла заява, в якій останнім повідомлено суд про те, що позивачка - [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , за наслідком чого представник вважає наявними підстави для зупинення провадження у справі для подальшого залучення спадкоємців до майна померлої в якості правонаступників позивача по справі. У відповідності до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , про що тієї ж дати Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) складено актовий запис №3042. Оскільки позивач по справі помер, за наслідком чого цивільна правоздатність останньої припинена, а спірні правовідносини допускають правонаступництво, за наслідком чого відсутні правові підстави для закриття провадження по справі на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 14.05.2024 року зупинено провадження по цивільній справі №947/6011/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації, до залучення до участі правонаступників - спадкоємців до майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , а саме до закінчення строку для прийняття спадщини - 08 жовтня 2024 року включно. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.11.2024 року поновлено провадження по цивільній справі №947/6011/24 та витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірений витяг зі спадкового реєстру, який містить інформацію стосовно наявності (відсутності) у спадкодавця - [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] : посвідченого заповіту; спадкового договору; заведеної спадкової справи; інформації про спадкоємців, якими подано заяви про прийняття спадщини; виданих свідоцтв про право на спадщину; а також у разі наявності заведеної спадкової справи, надати належним чином завірену її копію. 16.12.2024 року до суду на виконання вказаної ухвали суду надійшли з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі витребувані судом докази. У відповідності до отриманих судом доказів на виконання ухвали суду від 11.11.2024 року, судом встановлено, що 20 травня 2024 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Сальніковою Зоєю заведено спадкову справу №408/2024 заведену до майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , за наслідком подання [PERSON] , [INFO] , заяви про прийняття спадщини до майна вказаного спадкодавця в порядку спадкування за заповітом. Згідно з матеріалами спадкової справи вбачається наявність чинного заповіту від 29 лютого 2024 року, складеного [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, зареєстрованого в реєстрі за №5-234, у відповідності до якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла усе належне їй майно на ім`я - [PERSON] , [INFO] . Матеріали спадкової справи інформації про наявність інших спадкоємців до майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , якими прийнято спадщину і мають право на обов`язкову її частку, не містять. За наслідком чого судом встановлено, що спадкоємцем яким прийнято спадщину до майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , є - [PERSON] , [INFO] , який в свою чергу набуває прав правонаступника позивача по даній справі, як особа до якої перейшли усі процесуальні права та обов`язки спадкодавця - [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 20.01.2025 року замінено позивача - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на правонаступника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешкаючого за адресою: [ADDRESS] , по цивільній справі №947/6011/24 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації. 24.02.2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про виклик та допит в свідків. У підготовчому судовому засіданні 25.02.2025 року вказану заяву задоволено. 02.04.2025 року судом допитано в якості свідків: [PERSON] та [PERSON] . 24.04.2025 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів, в якому представник просив суд витребувати від комунального некомерційного підприємства «Центр Первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради, код ЄДРПОУ: 39051031, місцезнаходження: 65114, місто Одеса вул. Левітана, 62, копію історії хвороби (амбулаторної картки хворого) [PERSON] [INFO] , померлої [INFO] , яка за життя проживала в [ADDRESS] та перебувала на обліку у зазначеному закладі (сімейний лікар [PERSON] ). Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 24.04.2025 року клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Садаклієва Івана Ілліча про витребування доказів, задоволено. Витребувано з Комунального некомерційного підприємства «Центр Первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради належним чином завірену копію історії хвороби (амбулаторної картки хворого) [PERSON] [INFO] , померлої [INFO] , яка за життя проживала в [ADDRESS] та перебувала на обліку у зазначеному закладі (сімейний лікар [PERSON] ). 19.05.2025 року на виконання вказаної ухвали суду надійшли витребувані судом докази з Комунального некомерційного підприємства «Центр Первинної медико-санітарної допомоги №4» Одеської міської ради. Також, 19.05.2025 року судом допитано в якості свідка - [PERSON] . 10.06.2025 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. До судового засідання призначеного на 29.07.2025 року сторони по справі не з`явились, однак від представника позивача надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідачка до судового засідання не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Сповіщення відповідача [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи, здійснювалось судом шляхом скерування копії ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заяви і додатками до неї, та судові повістки на кожне з призначених судових засідань, на відому адресу останнього місця проживання: [ADDRESS] , однак уся поштова кореспонденція скерована на ім`я відповідача повернута до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Поряд з цим, приймаючи, що за додатково відомою адресою місця проживання відповідачки у м. Санкт-Петербург, Російська Федерація, поштова кореспонденція не скеровується, судом здійснювалось повідомлення відповідачки у відповідності до приписів ч.11, 12 ст. 128 ЦПК України, а саме шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Отже, відповідачка належним чином повідомлялась про дату, час і місце проведення судового засідання, однак про причини неявки суд не повідомила, як і не надав відзив на позовну заяву. Судом також враховується, що в матеріалах справи наявна заява від 19.02.2025 року, яка надійшла від імені [PERSON] на електронну пошту суду, в якій останній визнає позовні вимоги та просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності. Однак, судом вказана заява не приймається як належна та не враховується під час розгляду справи, оскільки не засвідчена електронним підписом та подана у неналежний передбачений статтею 43 ЦПК України спосіб, а саме без використання Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Судом враховується, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Враховуючи вищевикладене, строки розгляду справи, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 29.07.2025 року за відсутності сторін по справі та на підставі наявних документів в матеріалах справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.07.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів, зареєстроване і записане у реєстрову книгу за №4-3341, квартира [ADDRESS] , належала на праві спільної часткової власності в рівних частках кожному: [PERSON] та [PERSON] , право власності яких було зареєстроване на це майно у КП «ОМБТІ та РОН» 20.12.1993 року, про що свідчить відповідний запис та відбиток штемпелю на зворотній частині договору, запис №339, стр 47 кн.52пр. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , за наслідком чого відкрилась спадщина на належне останньому за час життя майно, у тому числі на частку квартири [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2008 року, виданого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-308г, [PERSON] , як дружиною [PERSON] , померлого [INFO] , прийнято в порядку спадкування за законом у власність нерухоме майно, що складається з частки квартири [ADDRESS] , з урахуванням відмови дочки померлого [PERSON] від права на частину спадщини. Отже, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , одноосібним власником квартири [ADDRESS] , стала його дружина - [PERSON] . Як вбачається, [PERSON] зареєстрована та проживає за вищевказаною адресою починаючи з 05.10.1971 року та по день звернення до суду з даним позовом, що підтверджується відповідним записом на паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданим на її ім`я, а також відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області від 28.02.2024 року. Судом встановлено, що [PERSON] 17.10.2008 року уклала правочин - договір дарування з дочкою - [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В., зареєстрований в реєстрі за №4-3429, за умовами якого [PERSON] передала в дар своїй дочці - [PERSON] , а остання прийняла нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаного правочину, 21.10.2008 року КП «ОМБТІ та РОН» зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно за [PERSON] , про що здійснено запис за номером 339 в книзі 697пр-109, реєстрацій ний номер об`єкту нерухомого майна №21720442, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №20654885 від 21.10.2008 року. 29.02.2024 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Сальніковою З.В., зареєстрований в реєстрі за №5-234, за умовами якого [PERSON] заповіла на випадок своєї смерті усе належне їй майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, - [PERSON] , [INFO] . Як вказувала [PERSON] , під час здійснення дій з підготовки до посвідчення даного заповіту вона дізналась, що належне їй нерухоме майно та в якому вона після смерті чоловіка одноосібно проживала - квартира [ADDRESS] , більше не зареєстрована за нею, а належить на праві власності дочці - [PERSON] , на підставі правочину - договору дарування, укладеного 17.10.2008 року. [PERSON] вказувала, що після набуття в порядку спадкування після смерті чоловіка права власності на спірну квартиру, 17.10.2008 року коли був укладений спірний правочин, дійсно нею був намір на складення правочину, однак іншого - заповіту на ім`я дочки - [PERSON] , ані договір дарування. За наслідком чого, з посиланням на помилковість щодо обставин, які мають істотне значення, [PERSON] звернулась до суду з даним позовом про визнання вказаного договору дарування, укладеного 17.10.2008 року, недійсним. Під час розгляду справи, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.04.2024 року, за наслідком чого відкрилась спадщина на майно останньої. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до витребуваної судом належним чином завіреної копії спадкової справи №408/2024 року заведеної до майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , судом встановлено, що вказана спадкова справа заведена 20 травня 2024 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі Сальніковою Зоєю, за наслідком подання [PERSON] , [INFO] , заяви про прийняття спадщини до майна вказаного спадкодавця в порядку спадкування за заповітом. Згідно з матеріалами спадкової справи вбачається наявність чинного заповіту від 29 лютого 2024 року, складеного [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, зареєстрованого в реєстрі за №5-234, у відповідності до якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла усе належне їй майно на ім`я - [PERSON] , [INFO] . Матеріали спадкової справи інформації про наявність інших спадкоємців до майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , якими прийнято спадщину і мають право на обов`язкову її частку, не містять. За наслідком чого судом встановлено, що спадкоємцем яким прийнято спадщину до майна [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , є - [PERSON] , [INFO] , який в свою чергу набуває прав правонаступника позивача по даній справі, як особа до якої перейшли усі процесуальні права та обов`язки спадкодавця - [PERSON] . На підставі вищевикладеного, ухвалою суду від 20.01.2025 року замінено позивача - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на правонаступника [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , по цивільній справі №947/6011/24. [PERSON] , як правонаступником [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , у даній справі, підтримані заявлені останньою позовні вимоги та з підстав викладених у позові, а саме визнання договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 17 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І. В., зареєстрованого в реєстрі за №4-3429 - недійсним, за наслідком чого, що [PERSON] в момент його укладення помилилась щодо обставин, які мають істотне значення під час вчинення правочину, вважаючи, що вона укладає заповіт на ім`я дочки, ані оспорюваний договір. Приймаючи викладене, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України). Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Зазначений правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц, зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , на момент укладення оспорюваного правочину була особою похилого віку - 63 роки, та мала захворювання, що підтверджується витребуваною судом медичною карткою амбулаторної хворої, а також довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №031614 від 27.07.2018 року про присвоєння І групи інвалідності «Б», безстроково. Також, встановлено, що оспорюваний договір дарування від 17.10.2008 року укладений після спливу менше двох місяців, як [PERSON] набула одноосібне право власності на це майно в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON] , померлого [INFO] , під час чого в свою чергу - [PERSON] відмовилась від отримання своєї частки на дану квартиру. Отже, спірний правочин був укладений [PERSON] на користь своєї дочки - [PERSON] після спливу меньше двох місяців, з дня набуття [PERSON] одноосібного права власності на спірне майно та особистої відмови [PERSON] від свого права на успадкування частини цього майна. Судом встановлено, що [PERSON] після укладення спірного правочину - договору дарування від 17.10.2008 року, продовжувала проживати у спірному житлі, що підтверджується як відповідним записом у паспорті громадянина України серії [NUMBER] виданим на її ім`я, відповіддю з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області від 28.02.2024 року, а також довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №Д1-171892-ю/о, виданої 01.08.2024 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, з якої вбачається, що [PERSON] станом на день смерті - [INFO] залишалась бути єдиною зареєстрованою особою у квартирі [ADDRESS] . Суд зазначає, що у відповідності до пункту 10 спірного договору дарування від 17.10.2008 року, передача дарувальником ключів, технічної на квартиру, книжки по оплаті комунальних послуг та електропостачання, є фактом прийняття дарунка обдарованим. Також судом у відповідності до наданих до суду квитанцій та виданих рахунків від АТ «Одесагаз» на сплату розрахунків за спожиті послуги за адресою: квартира [ADDRESS] , вбачається, що саме [PERSON] здійснювалась утримання спірного житла, сплата житлово-комунальних послуг, а станом на серпень 2023 року особові рахунки абонента за спірною адресою залишались бути оформлені саме на ім`я - [PERSON] . Даних, що [PERSON] починаючи з дати набуття права власності на спірне житлове приміщення - 17.10.2008 року вчиняла будь-які дії, спрямовані на фактичне набуття у власність спірного майна (реєстрація у спірній квартирі, зміна замків тощо), а також здійснювала витрати щодо утримання цього майна (сплата комунальних послуг, здійснення переобладнань, поточного ремонту тощо), та/або фактично проживала, матеріали справи не містять. Також матеріали справи не містять, що між сторонами спірного правочину: [PERSON] та [PERSON] існували будь-які домовленості під час укладення спірного правочину, з продовження проживання [PERSON] у даному житлі, що також відсутнє у відповідного договорі, що б свідчило про укладення відповідного договору з передумовами та зобов`язаннями для обдарованого. Наведене свідчить про відсутність фактичного переходу до обдарованого спірної квартири, що також суперечить притаманній для договору дарування ознаці зміни власника майна. Також судом приймається, що доказів наявності у [PERSON] іншого житла, на яке вона мала б законне право, крім спірної квартири, яка була передана в дар за спірним правочином, суду не надано. Відповідачем під час розгляду справи в порядку вимог ч.1 ст.81 ЦПК України не надано жодного доказу, якій б спростовували вищевказані встановлені обставини. Допитана у судовому засіданні як свідок - [PERSON] , яка є донькою [PERSON] , повідомила, що [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , постійно проживає на території російської федерації, дуже давно не приїжджала. Свідок засвідчила, що [PERSON] до смерті дуже часто хворіла, не могла самостійно пересуватись, мала надлишкову вагу, у зв`язку з чим їй було важко пересуватись, а відтак потребувала стороннього догляду. Свідок підтвердила, що [PERSON] до своєї смерті проживала у квартирі [ADDRESS] , а житлово-комунальні послуги та рахунки здійснені з їх нарахування, завжди приходили оформленими на ім`я - [PERSON] . Свідок під час допиту засвідчила, що під час розмов [PERSON] ніколи не казала про вчинений договір дарування, а вважала що оформила заповіт на ім`я дочки - [PERSON] . Після того, як [PERSON] дізналась про справі оформлений договір дарування належної їй квартири, у [PERSON] був конфлікт з [PERSON] засобами мобільного зв`язку з цього приводу. Свідок - [PERSON] допитана як свідок повідомила, що є племінницею померлої [PERSON] . Свідок засвідчила, що їй відомо: що квартира [ADDRESS] була отримана [PERSON] у спадок після смерті свого чоловіка; [PERSON] проживала постійно до моменту своєї смерті у квартирі [ADDRESS] ; [PERSON] до моменту смерті бала проблеми зі здоров`ям, мала надлишкову вагу, самостійно фактично не пересувалась та потребувала сторонньої допомоги; догляд за померлою [PERSON] постійно здійснювався племінником - [PERSON] ; а донька [PERSON] - [PERSON] давно не бачила, оскільки остання перебуває поза межами державного кордону України і давно не приїжджала; що померла [PERSON] за життя не казала про дарування належної їй квартири, а вважала що залишила на користь своєї доньки - [PERSON] заповіт; після того, як [PERSON] дізналась про те, що нею було складено договір дарування належної їй квартири на ім`я [PERSON] , у [PERSON] була телефонна розмова з [PERSON] , на підставі чого виникла сварка. Свідок - [PERSON] , допитана як свідок, надала свідчення і повідомила, що є соціальним працівником, яка з 2010 року приходила і здійснювала догляд за померлою - [PERSON] до її смерті. Свідок підтвердила, що [PERSON] до смерті, на протязі наданих послуг, проживала у квартирі [ADDRESS] самостійно. Померла розповідала їй, що має доньку яка проживає у російській федерації. Свідок засвідчила, що [PERSON] розповідала про те, як ходила до нотаріуса та залишила заповіт на ім`я своєї доньки з заповідання квартири, в якій померла проживала. Свідок зазначила, що [PERSON] розповідала про те, що вона дізналась про те, що насправді вона склала договір дарування на ім`я дочки, ані заповіт, що призвело до сварки з донькою засобами телефонного зв`язку. Також свідок підтвердила, що [PERSON] є племінником померлої, якій здійснював допомогу померлій, сплачував рахунки з житлово-комунальних послуг, допомагав по догляду. Статтею 90 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Досліджуючи отримані свідчення свідків за наслідком їх допиту, суд вважає відсутніми підстави для ставлення їх під сумнів, а також відсутність сумнівів у їх достовірності, правдивості фактів повідомлених свідками, приймаючи, що дані свідчення узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам, а відтак є належними, входять до засобів доказування в даній справі та приймаються судом. Оцінюючи вищевказані докази в цілому, суд вважає, що у [PERSON] було відсутнє волевиявлення під час укладення нею спірного договору дарування від 17.10.2008 року на безоплатну передачу у власність [PERSON] спірної квартири, оскільки встановлено, що ця квартира була його єдиним житлом [PERSON] , при цьому відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарувальником обдаровуваному, [PERSON] продовжував проживає в спірній квартирі. Отже, відчуження за договором дарування належної [PERSON] квартири, яка була його єдиним житлом, де вона продовжувала проживати до самої смерті, з урахуванням похилого віку та стану її здоров`я на час укладення оспорюваного договору, потреби в догляді, яку вона отримувала від соціальних працівників та племінника - [PERSON] , дають підстави зробити висновок про те, що договір дарування укладений під впливом помилки. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6 - 9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини 3 статті 203та статті 229 ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6статті 203 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та наявність достатність підстав для визнання договору дарування від 17 жовтня 2008 року, укладеного між [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В., зареєстрований в реєстрі за №4-3429, щодо нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , - недійсним, у зв`язку з чим порушене право [PERSON] , як правонаступника померлої [PERSON] , який має право на спадкування усіх прав та обов`язків за заповітом після смерті останньої, підлягає поновленню. Статтею 216 ЦПК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення. Відновлення становища, яке існувало до порушення, має місце у випадку, коли припинення порушення суб`єктивного права недостатньо, а необхідно поновити порушене право у повному обсязі відновити становище. Такий спосіб захисту застосовується у правовідносинах щодо визнання правочину недійсним. Оскільки, визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням наслідків його вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом, тому належне вирішення цього питання має велике значення не тільки для учасників таких правовідносин, а й для третіх осіб. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позовної заяви в частині відновлення становища між сторонами спірного договору, що існувало до його укладення шляхом скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , проведену на підставі договору дарування від 17 жовтня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В., зареєстрованого в реєстрі за №4-3429, є належним способом захисту та поновлення права, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Вказаний спосіб захисту є ефективним для захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом приймається, що задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , як позивачка, була звільнена на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви, яка містила дві вимоги немайнового характеру, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в загальній сумі 2422 гривні 40 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: approved