Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що 29.11.2010р. Комінтернівський районний суд Одеської області постанови рішення по цивільній справі №2-3039/10, яким стягнув з нього аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів, але не менше як 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання доньки [PERSON] , [INFO] . Крім того, судовим наказом від 11.10.2024р. по справі №504/4297/24 суддею Комінтернівського районного суду Одеської області Барвенко В.К. з нього стягнуто на користь [PERSON] частину зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 %прожиткового мінімуму на утримання сина [PERSON] . Тобто наразі з нього стягують аліменти на утримання двох дітей в розмірі половини заробітку. Інших доходів, крім заробітної плати, в нього не має, так як він перебуває з лютого 2022 року на лінії бойового зіткнення. Тому позивач просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на утримання дітей, з частини до 1/6 частини заробітку (на кожну дитину), починаючи із дня подачі позову і до повноліття дітей. Відповідач [PERSON] надала відзив на позов, в якому вказала, що позивач є військовослужбовцем і має високий стабільний дохід. Позивач не надав жодних доказів про погіршення свого матеріального стану чи сімейного становища. Навпаки, у зв`язку із повномасштабним вторгненням, заробітна плата військових суттєво зросла, вони мають додаткові надбавки та пільги. Зменшення розміру аліментів при зростанні доходу є необгрунтованим. Потреби немовляти є вищими за середні. Їх син народився [INFO] , в цьому віці дитина потребує постійного догляду, регулярного медичного обстеження, спеціального харчування, підгузки, одягу, засобів гігієни. Усі ці витрати лягають на неї, а вона наразі перебуває у відпустці по догляду за дитиною і не має стабільного доходу. Таким чином, розмір аліментів має забезпечувати належний рівень життя дитини, аліментні зобов`язання не можуть бути зменшені без обґрунтованих на це підстав. Відповідач [PERSON] надала відзив на позов, в якому вказала, що позивач є здоровою людиною, проходить військову службу у ЗСУ та має постійний дохід щомісячне грошове забезпечення. Матеріальний стан позивача не погіршився, а тільки покращився, дохід є стабільним. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач сплачує аліменти більше 50 % від свого доходу (заробітку) на утримання дітей. Відповіді на відзиви позивачем не надано. В судових засіданнях позивач [PERSON] та його представник-адвокат Редванська Н.В. підтримали позовні вимоги, однак в подальшому надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримують позовні вимоги та просять їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях підтримали відзив та просили й позові відмовити, в подальшому надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що на підставі рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів Комінтернівським районним судом Одеської області 29.11.2010р. видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від усіх видів доходів, але менше як 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи х 29.10.2010р. та до досягнення нею повноліття, тобто до [INFO] . Крім того, Відповідно до судового наказу Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.10.2024р., з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.10.2024р. і до досягнення повнолітнього віку, а саме до [INFO] включно. [PERSON] перебуває на військовій службі у в/ч [NUMBER] з 26.02.2022р., що підтверджено довідкою та є учасником бойових дій. Суд не враховує докази, надані відповідачкою [PERSON] , оскільки надана нею довідка про заборгованість є неповною та не містить відображення періоду за який вона виникла, а надана копія заочного рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.06.2025р., не набрала законної сили, відтак не може бути прийнята судом. Також суд вважає неналежними докази, надані відповідачкою [PERSON] про незадовільний стан здоров`я її батька, оскільки вони не відносяться до предмету розгляду вказаної справи. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до\~ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платників аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.192 СК України, \~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 (провадження № 61-7397св21) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд наголошує на тому, що обидві дитини позивача мають рівні права на утримання з боку батька, й відповідно позивач, як їх батько несе рівний перед дітьми обов`язок. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд у своїй постанові від 09.09.2021 року у справі № 554/3355/20 зазначив, що зменшення розміру аліментів на утримання дитини у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших осіб, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Водночас, наявність на утриманні інших осіб, на користь яких за рішенням судів стягуються аліменти на їх утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався лише на наявність рішення суду про стягнення аліментів на одну дитину та судового наказу про стягнення аліментів на іншу дитину, при цьому жодних доказів зміни свого матеріального стану (погіршення матеріального стану), зміну його сімейного положення чи погіршення стану здоров`я не надав. Позивачем не надано відомостей щодо його матеріального стану в цілому та щодо інших обставин, які підлягають доказуванню у справах даної категорії. Отже, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив наявність підстав для зменшення аліментів. Суд вважає, що встановлений розмір аліментів на утримання дітей відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дітей. Вирішуючи питання щодо зменшення аліментів, суд насамперед керується принципом змагальності сторін, який регламентує те, що доказування є юридичним обов`язком сторін. Так, Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed