Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

Позивач у липні 2024 року звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, зміну черговості у спадкуванні. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з вони з [PERSON] , який помер [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.04.1986 по 03.05.1988. Після розірвання шлюбу продовжували проживати разом у її квартирі по [ADDRESS] . У 1992 році [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , у якій вони разом за спільні кошти зробили ремонт, придбали меблі та техніку та постійно проживали як чоловік та жінка і вели спільне господарство до самої смерті [PERSON] . До теперішнього часу позивач продовжує жити у цій квартирі, проте зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Останні два роки [PERSON] тяжко хворів, позивач самотужки здійснювала за ним постійний догляд, займалася його здоров`ям, донька станом батька не цікавилася, за станом здоров`я [PERSON] потребував постійного догляду та сторонньої допомоги. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , окрім неї спадкоємицею, яка прийняла спадщину, є донька [PERSON] - відповідач [PERSON] . У зв`язку з наведеним позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом, у якому просить: 1) встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 до часу відкриття спадщини [INFO] з [PERSON] , який помер [INFO] ; 2) визнати квартиру [ADDRESS] , спільним сумісним майном подружжя; 3) в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] , а також визнати за померлим [INFO] [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири; 4) змінити черговість у спадкуванні за законом після смерті [PERSON] , надавши позивачу право на спадкування за законом разом зі спадкоємицею першої черги за законом [PERSON] . Ухвалою судді від 26.07.2024 позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Ухвалою судді від 19.08.2024 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 04.10.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому представник просила відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Зазначила, що [INFO] у віці 78 років помер батько відповідачки [PERSON] . На день його смерті разом з ним у квартирі [ADDRESS] проживала позивач. До знайомства з [PERSON] батько до 1985 року шість років жив та працював у Швейцарії, а коли повернувся мати відповідача познайомила його з [PERSON] . Батько одружився з позивачкою 11.04.1986, а розлучилися вони 03.05.1988. У 1992 році за гроші, що були ним зароблені під час його проживання у Швейцарії, батько купив квартиру [ADDRESS] . У цей же час між батьком та позивачем відновилися стосунки, остання допомагала батькові в облаштуванні квартири, та з 1994 року переїхала жити до квартири батька і можливо на той час вони проживали разом як подружжя. Проте, щонайменше останні двадцять років батько із позивачем не мали відносин як подружжя, проживали у різних кімнатах, не мали спільних інтересів, витрати на харчування несли навпіл, витрати на господарські потреби та комунальні платежі сплачував батько [PERSON] як власник квартири, спільне господарство не вели і позивачем не надано на підтвердження цього жодних належних та допустимих доказів. Відповідач завжди підтримувала стосунки із батьком. Також відсутні визначені законом підстави для зміни позивачу черговості у спадкуванні, оскільки [PERSON] пішов з життя у досить похилому віці, у 78 років, однак ні на яку тяжку хворобу він не хворів, ніяких ліків постійно не приймав, самостійно гуляв, ходив за продуктами, виконував посильну домашню роботу. Лише останні кілька місяців він виходив на вулицю у супроводі позивачки чи свого онука, сина відповідача. [PERSON] не мав потреби у матеріальному забезпеченні, оскільки отримував пенсію та мав заощадження у банках. Доказів безпорадного стану [PERSON] позивачем також не надано. Також представник відповідача зазначила, що оскільки спірна квартира придбана [PERSON] у 1992 році, то поділ майна має здійснюватися за законодавством, що діяло на той час, а саме: ст. 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, якими не було передбачено інституту спільного проживання осіб як чоловіка і жінки. Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого під час проживання однією сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Однак, позивачем не надано жодних доказів щодо отриманих нею доходів чи спільної праці з [PERSON] до моменту придбання у 1992 році. Ухвалою суду від 27.11.2024 витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колич Тетяни Василівни належним чином засвідчену копію спадкової справи № 7/2024 (номер у спадковому реєстрі - 72439306), заведеної щодо майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] ; з Пенсійного фонду України - довідку про розмір пенсії [PERSON] , [INFO] , за період з 01.01.2010 по 01.01.2024; індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (довідку форми ОК-5) за період з 01.01.1998 по 01.01.2024. Ухвалою суду від 14.02.2025, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Третя особа - приватний нотаріус Колич Т.В., у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знайомий з [PERSON] з середини 80-х років, дружили родинами, зустрічалися на свята, дні народження. Спочатку [PERSON] проживали у квартирі позивача по [ADDRESS], а потім купили квартири по [ADDRESS] , куди переїхали жити разом. Разом робили там ремонт, він допомагав їм. [PERSON] жили однією сім`єю, кошти в них були спільні. Свідок лише після смерті [PERSON] дізнався, що вони не були одружені. Померлий жалівся йому на погані стосунки з донькою та онуком. Останній раз бачив [PERSON] за місяць до його смерті на базарі, останній свідка не впізнав. Приблизно за рік до смерті [PERSON] почав хворіти, схуднув, не впізнавав людей. Свідок [PERSON] пояснила, що знайома з позивачкою з 1985 року, коли вона з [PERSON] ще проживали у квартирі позивача по [ADDRESS] , а у 1986 році одружилися. Працювали разом з позивачем. Потім вони переїхали до квартири по [ADDRESS] . Про те, що позивач та [PERSON] розлучилися, свідок дізналася лише років вісім-десять тому. [PERSON] розповідала, що у [PERSON] були проблеми з пам`яттю, боявся вийти з квартири. У 2023 році позивачу треба було поїхати на дачу і вона попросила свідка побути з [PERSON] , проте свідок не змогла і з ним була дочка. За рік до смерті [PERSON] була у них у гостях у квартирі по [ADDRESS] , у безпорадному стані він не перебував, проте дуже схуд і поводив себе дивно, зі слів позивача міг спати в одязі, не хотів митися. Квартира по [ADDRESS] була придбана переважно за гроші, зароблені [PERSON] у Швейцарії, проте і позивачка вкладала свої гроші також, зокрема, отримані за знесений будинок матері позивача. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою [PERSON] , перебувають у добрих стосунках, іноді заходила до них у гості, було зрозуміло, що це сім`я. У якому саме році вони познайомилася - свідок не пам`ятає. Приблизно три роки тому, коли вона побачила [PERSON] , по його зовнішньому вигляду було зрозуміло, що той хворіє, в нього спостерігалися втрата пам`яті, агресія. У 2022 році вона з ним спілкувалася, умовляла звернутися до лікарів, пройти обстеження, проте він відмовлявся. Доньку та онука [PERSON] свідок ніколи не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає з позивачем в одному будинку, мають добрі сусідські відносини, знайома була і з [PERSON] . Познайомилися, коли позивач і [PERSON] приблизно у 1993 році переїхали жити у будинок по [ADDRESS] і з того часу вони там постійно проживали. Чи був у них спільний бюджет, свідку не відомо, проте цю пару свідок завжди сприймала як подружжя. Коли вони знайомилися позивач представила їй [PERSON] як чоловіка. За рік до смерті [PERSON] хворів, погано виглядав, дуже схуднув. Позивач казала, що мав проблеми з пам`яттю, усе забував. У листопаді 2023 року вона заходила до них у квартиру, [PERSON] погано виглядав, був дуже худий, неголений, не спілкувався, мав відсторонений погляд. Незадовго до смерті свідок допомагала позивачу на її прохання змінити памперс [PERSON] , який лежав і не вставав. Свідок [PERSON] пояснила, що є тіткою відповідача, сестрою її матері, яка була одружена з [PERSON] . Після розірвання шлюбу останній поїхав до Швейцарії. Проживши там деякий час повернувся в Україну, і приблизно у 1986 році сестра познайомила його з [PERSON] , вони одружилися, а приблизно через два роки розлучилися. Після розлучення з позивачем [PERSON] періодично проживав то у її сестри, колишньої дружини, то у друга [PERSON] , а потім, приблизно у 1996 році, купив квартиру по [ADDRESS] , куди переїхав жити. Потім до нього переїхала жити позивач, коли саме - свідок не пам`ятає. У цій квартирі вони жили удвох до смерті [PERSON] . На думку свідка, жили вони просто як сусіди, а не як подружжя, оскільки тепла у стосунках не було, свідку невідомо, чи вели вони спільне господарство. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є внуком померлого [PERSON] . Дід проживав разом з [PERSON] у квартирі по [ADDRESS] , їхні стосунки вони з дідом не обговорювали. Він приходив до діда у гості, починаючи приблизно з 1996 року - майже щотижня. Останні п`ять років постійно зустрічалися на свята, дні народжень. Дід був матеріально незалежним, самостійним, ні від кого не залежав, отримував гарну пенсію. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.04.1986 по 03.05.1988, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 11.04.1986, у якому міститься штам відділу ЗАГС Мінського району м. Києві про розірвання шлюбу. На підставі договору купівлі-продажу від 18.11.1992, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] ; ціна договору - 2 000 дол. США. Право приватної власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 14.12.1992 за реєстровим номером 33119 (інформаційна довідка КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.06.2024, наявна у спадковій справі). У вказаній квартирі [PERSON] був зареєстрований з 11.03.1993, що підтверджується копією паспорту останнього. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 17.01.2024; причина смерті - хронічна ішемічна хвороба серця, що підтверджується довідкою про причину смерті № 010-243 від 16.01.2024 та лікарським свідоцтвом про смерть від 16.01.2024. Договір-замовлення на організацію проведення поховання від 15.01.2024 був укладений з виконавцем послуг ФОП [PERSON] відповідачем [PERSON] . Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колич Т.В. було заведено справу № 7/2024 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , номер у Спадковому реєстрі - 72439306. 15.05.2024 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колич Т.В. звернулася донька померлого [PERSON] - [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом; 18.06.2024 до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини також звернулася позивач [PERSON] . У заяві до нотаріуса [PERSON] зазначила, що протягом останніх 37 років перебувала у фактичних шлюбних відносинах із померлим [PERSON] та опікувалася ним, у тому числі матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу, оскільки [PERSON] через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] . За змістом частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У той же час, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. До того ж, Верховний Суд наголошує, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У своїй постанові від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16 Верховний Суд зазначив, що обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Разом з тим, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Звертаючись з вказаним позовом, позивач просить встановити факт її проживання з померлим [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 (дати набрання Сімейним кодексом України законної сили) по [INFO] (день смерті [PERSON] ), обгрунтовуючи необхідність встановлення даного факту з метою визнання квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном та його поділу, а також віднесення позивача до спадкоємців четвертої черги як такої, що проживала зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини з подальшою зміною черговості у спадкуванні та надання позивачу права на спадкування зі спадкоємцем першої черги, до якої відноситься відповідач. Факт проживання позивача разом з померлим [PERSON] як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується у сукупності наданими позивачем письмовими доказами, а також показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так, на підтвердження факту спільного позивача з [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивачем надано сімейні фотокартки, зроблені у різний період часу та у різних локаціях: вдома, на дачі, на відпочинку, під час подорожей, де зображені позивач [PERSON] разом з [PERSON] удвох або у колі друзів. При цьому, з фотознімків № 11 (т. 1 а.с. 23), № 15 та № 16 (т. 1 а.с. 25) вбачається, що вони зроблені під час однієї і тієї самої події, дня народження [PERSON] , на яких присутні позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Про факт спільного проживання позивача зі спадкодавцем [PERSON] свідчить також той факт, що [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] адресою свого проживання у договорі від 18.11.1992 зазначена адреса: [ADDRESS] , тобто квартира, що належить позивачу та у якій позивач зареєстрована з 06.01.1977. Також про факт існування між позивачем та [PERSON] близьких стосунків свідчать наявні у матеріалах справи довіреності, видані [PERSON] на ім`я [PERSON] у 2009, 2010, 2011 роках на розпорядження банківськими рахунками, відкритими за договорами банківського вкладу, відкритими у різних банках. Аналогічного змісту довіреності у вказані роки видавалися [PERSON] також і на ім`я доньки - відповідачки [PERSON] , що, на переконання суду, свідчить про існування між цими особами близьких сімейних стосунків. Також на підтвердження факту спільного проживання як чоловіка ті жінки позивачем надано копії паспортів для виїзду за кордон власного та паспорта [PERSON] , з яких убачається, що вони двічі разом виїжджали за кордон на відпочинок: у 1997 році - до Греції, у 2007 - до Болгарії. Крім того, сам факт спільного проживання позивача разом з її батьком [PERSON] з 1994 року у квартирі [ADDRESS] не заперечувала і сама відповідач, стверджуючи при цьому, що вони проживали не як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Аналогічні твердження були висловлені також свідком [PERSON] , яка також підтвердила факт спільного проживання позивача з померлим [PERSON] , проте висловила власну думку про те, що вони жили як сусіди, не маючи взаємних прав та обов`язків та спільного побуту. Свідок [PERSON] не зміг пояснити у судовому засіданні, у яких стосунках перебував його дід [PERSON] з позивачкою [PERSON] , при цьому не заперечуючи факт тривалого проживання їх разом у квартирі по [ADDRESS] . Суд критично оцінює показання даних свідків, оскільки вони є родичами відповідача, свідок [PERSON] є рідною тіткою по матері, а свідок [PERSON] - сином, у зв`язку з чим вказані особи можуть бути заінтересовані у результаті розгляду справи. Окрім того, показання свідка [PERSON] щодо характеру відносин між [PERSON] та [PERSON] грунтуються лише на її власних припущеннях. Під час розгляду справи стороною відповідача не зазначено переконливих аргументів того, як саме можна пояснити тривале, майже тридцять років, проживання позивачки разом з [PERSON] за однією адресою, окрім як маючи близькі стосунки та перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах. Іншого стороною відповідача не доведено. Натомість, показання свідків сторони позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами та друзями позивачки та померлого [PERSON] , узгоджуються між собою та усі свідки у судовому засіданні підтвердили факт спільного проживання [PERSON] у спірній квартирі саме як подружжя, які вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права та обов`язки. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, що у цей період часу, щонайменше з 1994 року, саме цей рік зазначається сторонами як рік, коли [PERSON] та [PERSON] переїхали жити до квартири по [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] проживали окремо, перебували у зареєстровано шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах з іншими особами. Тож, надаючи оцінку вказаним доказам у сукупності, встановивши, що позивач разом з померлим [PERSON] , починаючи з 1994 року по день смерті останнього [INFO] проживали разом безперервно у квартирі [ADDRESS] , разом відпочивали за кордоном, проводили свята та дні народження у колі друзів та родичів, зокрема відповідачки, в інших стосунках не перебували, [PERSON] у різний період часу уповноважував позивачку, як і власну доньку [PERSON] , розпоряджатися його грошовими вкладами у різних банківських установах, суд вважає доведеними вимоги позивача в частині встановлення факту її проживання однією сім`єю з [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу з 1994 року. Разом з тим, інститут фактичних шлюбних відносин введений у національне законодавство Сімейним Кодексом України. Так, відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно пункту 1 Розділу VII СК України цей Кодекс набирає чинності з набранням чинності Цивільним Кодексом України. Пунктом першим Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Таким чином, норми ст. 74 СК України розповсюджуються на правовідносини, які виникли чи існували з січня 2004 року. Оскільки наявними у матеріалах справи доказами доведено проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1994 року, то цей факт має бути встановлений саме з 01.01.2004 (з дня набрання чинності СК України) до 14.01.2024 (час відкриття спадщини), у зв`язку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя суд зазначає наступне. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. У листопаді 1992 року, тобто станом на час придбання [PERSON] спірної квартири, позивачка [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] не перебувала. [PERSON] не була членом сім`ї [PERSON] у розумінні приписів статей 6, 12, 13, 22, 95, 96 КпШС УРСР, оскільки за змістом наведених норм закону поняттям «члени сім`ї» охоплювалося коло осіб, які мали кровний зв`язок, або ж їхні взаємовідносини виникали внаслідок встановлення опіки (піклування), усиновлення. Позивачкою не надано суду доказів, що вона працювала станом на час придбання [PERSON] спірної квартири та отримувала дохід. У наявній у матеріалах справи довідці Форми ОК-5 - Індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] , відображено дані про дохід позивача, отриманий у період 1998-2011 років, у той час як квартира [ADDRESS] придбана [PERSON] у листопаді 1992 року. За таких обставин суд не визнає показання свідків [PERSON] та [PERSON] достатніми у розумінні положень ст. 80 ЦПК України для доведення обставин того, що спірна квартира була придбана [PERSON] за спільні кошти. Позивачем суду не надано інших належних і допустимих доказів, які б у сукупності доводили те, що [PERSON] та [PERSON] придбали спірну квартиру внаслідок їхньої спільної праці. Крім того, судом встановлено факт спільно проживання позивача разом з померлим [INFO] [PERSON] лише з 01 січня 2004 року, у той час як спірна квартира була придбана [PERSON] у листопаді 1992 року. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю квартири [ADDRESS] та похідні від неї вимоги про визнання за позивачем та померлим [INFO] [PERSON] права власності за кожним на 1/2 частину зазначеного нерухомого майна не доведені належними, допустимим і достатніми доказами, у зв`язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Окремо суд звертає увагу на те, що, відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). Визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визначення часток співвласників у праві спільної власності на майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц; від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Оскільки [PERSON] помер [INFO] , тому відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, визначення частки у праві спільної власності на майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки в такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним в розумінні положень ст. 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушення прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Щодо позовних вимог про зміну черговості у спадкуванні суд зазначає наступне. Положеннями статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних обставин, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин. Під безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши фактичні обставини справи, надавши правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності перелічених вище обставин у їх сукупності, за наявності яких у позивача могло виникнути право на зміну черговості спадкування з підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, та надання їй права на спадкування після смерті [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] як спадкоємцем першої черги. Так, позивачем не доведено перебування спадкодавця [PERSON] у безпорадному стані і наявність у нього потреби у матеріальній чи іншій допомозі. Матеріали справи, зокрема, амбулаторна карта [PERSON] з КНП «ЦПМСД № 2» Оболонського району м. Києва, не містять даних щодо наявності у [PERSON] тяжкої хвороби, через яку він не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, зокрема, з боку позивачки. Сама по собі наявність хронічних захворювань не може безумовно свідчити про те, що спадкодавець [PERSON] протягом тривалого часу перебував у безпорадному стані. Не підтвердили також перебування [PERSON] у безпорадному стані і свідки сторони позивача, допитані у судовому засіданні, які лише зазначили, що помітили те, що останні два роки фізичний стан [PERSON] значно погіршився, проте він самостійно пересувався, виходив на вулицю, сам себе обходив у побуті, спілкувався з оточуючими тощо. Згідно з довідкою Форми ОК-5 - Індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] за період з 2000 по 2011 рік, останній отримував постійний дохід у вигляді заробітної плати та як фізична особа-підприємець. Як було зазначено стороною відповідача та не спростовано позивачем [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець та отримував дохід від надання послуг перекладача. За інформацією Головного УПФУ в м. Києві з 2010 року [PERSON] щомісяця отримував пенсію за віком, розмір пенсії починаючи з березня 2023 року по день смерті [PERSON] становив щомісяця 4 163,80 грн. Натомість позивач не надала суду доказів, які б містили інформацію про розмір її пенсії або будь-якого іншого доходу, а отже позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту матеріальне забезпечення нею спадкодавця [PERSON] . Судом враховано висновки щодо застосування ст. 1259 ЦК України, викладені у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц; від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17; від 01 червня 2020 року у справі № 431/5445/19. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial