Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. Представник позивача - адвокат Петрушко І.С. у січні 2024 року звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, п ро відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] (далі - відповідач) та [PERSON] (далі - позивач) офіційно в шлюбі не перебувають та не перебували, спільний побут не вели, проте мають двох спільних малолітніх дітей. А саме син [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . З 2021 року відносини між позивачем та відповідачем були припинені, спілкування відбувалося лише з приводу дітей. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі № 607/5535/22 було визначено місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю - [PERSON] . Вказане Рішення суду набрало законної сили 24.11.2022 року. Постановою Тернопільського апеляційного суду по справі № 607/5535/22 від 02.11.2023 року вищевказане рішення було залишено без змін. Згодом, сторони по справі узгодили візит малолітніх дітей до батька [PERSON] , який за його словами не міг потрапити на територію України у зв`язку з чим отримав тимчасовий прихисток в Молдові, де за його словами, мав проживати на період візиту дітей. Узгоджений період візиту мав тривати з 24 грудня 2023 року по 26 грудня 2023 року. У супроводі третьої особи позивач відправила дітей до Молдови на зустріч з батьком. [PERSON] є капітаном - офіцером (оперуповноваженим) відділу регіонального центру (з місцем дислокації м. Одеса) Центру оперативного документування та оперативно-технічних заходів ДПСУ. У зв`язку з цим позивачка не змогла супроводити дітей особисто. Проте, вже з 27 грудня 2023 року відповідач перестав виходити на зв`язок, відмовився повертати дітей, а з 4 січня 2024 став повідомляти позивачку щодо того, що діти знаходяться в Сирії, згодом в Лівані, тому на даний час неможливо встановити де саме знаходяться діти, умови в яких вони проживають та чи належним чином турбуються про їх потреби. Також, позивач зазначила, що на 02.01.2024 року була запланована операція малолітнього [PERSON] . Про стан здоров`я сина, а також про проведення цієї планової операції відповідач був обізнаний, тому вчиняючи самовільну зміну місця проживання дітей, відповідач не тільки не виконує судове рішення, а й ставить під загрозу здоров`я та життя малолітньої дитини, з огляду на вищезазначене позивач звернулась до суду із цим позовом. Рух справи у суді. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.03.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.03.2024 року прийнято цивільну справу до розгляду та відкрито провадження у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2024 року клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Тарнавського Дмитра Сергійовича задоволено, передано цивільну справу за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.01.2025 року цивільну справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.07.2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження відмовлено, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позиції учасників справи. Представник позивача - адвокат Петрушко І.С. приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зазначила, що позовні підтримує у повному обсязі, просить задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Тарановський Д.С. приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, у задоволенні позовних вимог просив відмовити з підстав викладених у заяві про закриття провадження, у якій вказано, що позивач сама надала згоду на виїзд дітей за кордон, діти наразі перебувають у Сирії, де є безпечніше ніж в Україні у якій триває війна. Звичайним місцем проживання дітей є Сирійська Арабська Республіка. Представник відповідача - адвокат Пацалова Т.В. в судове засідання не з`явилася, надіслала суду заяву про розгляд справи без її участі, щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору представники відповідачів не скористалися. Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Фактичні обставини, встановлені судом. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2022 року у справі №607/5535/22 визначено місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.55-60). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.09.2025 року по справі № 607/5535/22 за результатами розгляду касаційної скарги [PERSON] , рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2022 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року до [PERSON] про визначення місця проживання дитини (дітей) - залишено без змін (а.с.134-152). В матеріалах справ міститься копія заяви [PERSON] у якій було зазначено, що останній позовні вимоги заявлені у цивільній справі № 607/5535/22 про визначення місця проживання дітей з матір`ю визнавав та не заперечував щодо його задоволення. Заява була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горбачук Г.Б. (а.с. 27). У рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2022 року у справі №607/5535/22 встановлено, що [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , проте протягом останніх років спільне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті привело до припинення між ними відносин. У сторін народилися двоє дітей [PERSON] [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим Одеським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області 21.02.2018року та [PERSON] [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим Суворовським відділом ДРАЦС у м.Херсоні Південого міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 16.07.2021року, батьком дітей значиться [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є громадянами України про що свідчать паспорти громадянина України для виїзду закордон, свідоцтва про народження та довідки начальника УДМС України в Херсонській області (а.с. 249-254). Згідно заяви про згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон України складеної [PERSON] та посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. та зареєстрованою в реєстрі за №1078, [PERSON] дала свою згоду на тимчасовий виїзд за кордон України до Республіки Молдова у період з 213.12.2023 року по 22.12.2024 року для відпочинку, туризму та оздоровлення її дітей: [PERSON] та [PERSON] . У заяві також вказано, що супровід дітей буде здійснювати [PERSON] та/або [PERSON] , які забезпечать наступне повернення дітей по закінченні вказаного строку до України, у місто Одеса (а.с.235). З документів долучених до заяви про закриття провадження представником відповідача, вбачається, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають у [ADDRESS] (а.с.217,226). Із довідок Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради №04-176621-ф/л від 10.11.2022 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.23,24). Із знімків екрану телефону наданих позивачем до матеріалів позовної заяви вбачається, що [PERSON] неодноразово зверталась до [PERSON] із проханням надання можливості спілкування з дітьми та їх повернення (а.с.8-11). Мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13 ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. За вимогами частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України). Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19), постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 359/1144/21 (провадження № 61-10593св23), від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20 (провадження № 61-583св23), від 08 червня 2022 року у справі № 954/1305/19 (провадження № 61-91св21), від 14 липня 2021 року у справі № 127/30529/18-ц (провадження № 61-15774св20) та інших. Відповідно до статті 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.10.2022 року у справі №607/5535/22 визначено місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (а.с.55-60). Вказане рішення суду залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 02.11.2023 року та Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.09.2025 року. Доказів, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток, відповідач не надав. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. За пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON] обізнаний про рішення суду від 24.10.2022 року про визначення місця проживання дітей з матір`ю, на підставі заяви про згоду на тимчасовий виїзд дітей за кордон України [PERSON] діти покинули територію України у метою тимчасового проживання з батьком, проте відповідач не повернув дітей зі спливом строку вказаного в заяві-згоді на виїзд дітей, чим самостійно змінив місце проживання дітей, на виконання визначеного рішення суду, яке набрало законної сили, добровільно дітей матері не повертає. Відповідач не довів, що залишення дітей за місцем проживання матері створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров`я та ним не наведено обставин, що повернення дітей до матері суперечить їх інтересам. Враховуючи вищенаведене, суд вбачає наявність правових підстав для захисту прав позивачки в порядку, визначеному статтею 162 СК України, і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Суд розцінює поведінку батька як спосіб зловживання своїми правами з метою приховування та узаконення своїх самоуправних дій, здійснених на зміну місця проживання малолітніх дітей порушивши умови заяви-згоди матері на виїзд дітей за кордон у частині строку повернення дітей та місця перебування за кордоном, всупереч низці судових рішень, які набрали законної сили та якими визначено місце проживання дітей з матір`ю. До вивезення за кордон малолітні діти сторін у справі були соціально адаптованими, забезпеченими медичним обслуговуванням та мали соціальний захист України. Сам факт проживання дітей на території Сирійської Арабської Республіки не може бути фактом адаптації дітей сторін до нових умов, які перебувають за межами батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі. Змінилося звичне соціальне, культурне та мовне середовище дітей, порушені соціальні зв`язки, що однозначно впливає на їх подальше життя, розвиток і виховання обома батьками, до того ж [PERSON] та [PERSON] у їх віці потребують особливої уваги з боку матері. Таким чином, оскільки відповідач самочинно, без згоди матері, змінив місце проживання їх малолітніх дітей, у встановлений заявою-згодою позивача на перетин кордону строк діти відповідачем повернуті матері не були, до того ж, наразі проживають у країні, на проживання у якій позивачем згоди надано не було, зазначений факт відповідачем не заперечується, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] необхідно відібрати у відповідача та повернути за місцем проживання матері - [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала допускається до негайного виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved