Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» 13.06.2025 звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованість за договором про надання кредиту в розмірі 64460,00 грн. та судові витрати 2422,40 грн. сплаченого судового збору, посилаючись на те, що 24.08.2024 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] було укладено договір № 496353-КС-005 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в розмірі 22000,00 грн. шляхом перерахування на банківську карту позичальника [NUMBER] , а останній зобов'язався повернути кошти та сплатити відсотки за користування ними. Відповідач зобов`язань за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 28.05.2025 утворилась заборгованість в розмірі 64460,00 грн., яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 22000,00 грн., суми прострочених платежів по процентах 27060,00 грн., суми заборгованості по штрафам 11000,00 грн., та суми прострочених платежів за комісією 4400,00 грн., що і стало підставою для звернення позивача до суду. Ухвалою від\~20.06.2025\~прийнято позовну\~заяву до\~розгляду та\~відкрито провадження\~в справі;\~справу призначено\~до розгляду\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження без\~виклику сторін;\~визначено сторонам\~строки для подачі відзиву, відповіді на відзив та заперечення; задоволено клопотання позивача та витребувано в АТ «ПУМБ» докази на підтвердження випуску на ім'я [PERSON] банківської картки та відкриття відповідного банківського рахунку, а також виписку про рух коштів (а.с.75-76). 03.07.2025 до суду від АТ «ПУМБ» надійшло повідомлення про те, що в банку на ім'я [PERSON] була випущена банківська картка № [NUMBER] до рахунку [NUMBER] у гривні, а також надані витребувані докази: виписка по зазначеному рахунку та звіт по трансакціях за період з 24.08.2024 по 08.02.2025 (а.с.81-124). 09.07.2025 на адресу суду від відповідача надійшов відзив, у якому [PERSON] вказує, що позов являється безпідставним та необґрунтованим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявний у матеріалах справи Договір позики було створено в порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що він підписувався електронним підписом уповноваженою на те особою. Наголошує на тому, що він не укладав Договір позики, не погоджував зазначені в наданих документах процентні ставки, строки кредитування, комісії, штрафні санкції та інші кабальні умови кредитування, отже наведене вказує на неукладеність Договору про надання кредиту від 24.08.2024 №496353-КС-005. Щодо стягнення неустойки зазначає, що її нарахування в розмірі 11000,00 грн. є безпідставним і протиправним, оскільки прострочення відбулося в період дії воєнного стану. Щодо стягнення комісії по обслуговуванню кредитної заборгованості в розмірі 4400,00 грн. вважає вимоги безпідставними, тому задоволенню не підлягають. Зазначає, що матеріали справи не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу перерахування суми позики (платіжне доручення, квитанція, чек, тощо). Отже позивач не довів обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не довів укладення кредитного договору, не довів перерахування відповідачу тіла кредиту, не довів розмір фактично наданих у кредит коштів, а тому у задоволенні позову просить відмовити повністю, судові витрати покласти на позивача (а.с.125-133). 14.07.2025 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказується, що договір, укладений в електронній формі відповідно до норм ЦК України та вважається таким, що укладений у письмовій формі. Зазначає, що до позовної заяви було додано візуальну форму послідовності дій клієнта щодо укладення кредитного договору, у якій детально відображені всі дії ТОВ «Бізнес Позика» та відповідача щодо укладення Кредитного договору в електронній формі у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Кредитний договір не підписувався відповідачем з накладенням кваліфікованого електронного підпису відповідача і не мав бути підписаним таким чином, оскільки він був укладений шляхом обміну електронними повідомленнями у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» та підписаний Боржником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не був би укладений. Примірники електронного Кредитного договору, акцепту та оферти на його укладення, надані позивачем до суду, є їх оригіналами, які збережені в первісному та незмінному вигляді та були засвідчені з накладенням електронного цифрового підпису відповідного представника ТОВ «Безнес Позика» під час їх подання через ЄСІТС «Електронний суд». Перерахування коштів відповідачу на виконання умов договору, підтверджується довідкою про перерахування кредитних коштів посередником ТОВ «ПрофітГід» на банківську картку позичальника № [NUMBER] , номер якої було вказано позичальником при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Відповідач на підтвердження своїх заперечень щодо отримання кредиту від позивача міг би надати виписку зі свого карткового рахунку в АТ «ПУМБ». До позову доданий детальний розрахунок заборгованості за договором, який ґрунтується на умовах Кредитного договору та узгоджується з матеріалами справи. Встановлення та стягнення заборгованості за комісією за надання кредиту відбувалося відповідно до умов Кредитного договору (з урахуванням положень ч. 2 ст. 89 Закону України «Про споживче кредитування»), з якими позичальник добровільно погодився та погодився його виконувати, із заявою про розірвання договору чи визнання цього договору недійсним в цілому або в його окремих частин не звернувся. Звертає увагу суду на те, що даний Кредитний договір є вже п`ятим Кредитним договором, який укладається між цими ж сторонами, за попередніми договорами було повне виконання відповідачем своїх зобов`язань, тому відповідач чудово знав про порядок укладення Кредитного договору та про всі інші типові умови кредитування у ТОВ «Бізнес Позика», оскільки послугами останнього з надання кредитів він вже давно користується. Просить врахувати викладену інформацію при вирішенні судової справи, проводити розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідь на відзив з долученими документами доставлено відповідачу [PERSON] 14.07.2025 (а.с.147-173,174-185). До початку розгляду справи будь-яких інших заяв, клопотань, доказів сторонами не подано. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 24.08.2024 між ТОВ «Бізнес позика» (кредитодавець) та [PERSON] (позичальник) виникли правовідносини у сфері договірних зобов'язань, шляхом укладення договору № 496353-КС-005 про надання кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку, передбаченому\~Законом України «Про електронну комерцію», на наступних умовах: кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 22000,00 грн., на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов'язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит (а.с.18-22). Надано кредит строком на 24 тижні, стандартна процентна ставка за Кредитом : 1%, фіксована, в п. 2.5 договору комісія за надання кредиту: 4400,00 грн.; загальний розмір наданого кредиту: 22000,00 грн.; строк дії договору до 08.02.2025; орієнтована загальна вартість наданого кредиту: 54059,44 грн.; орієнтована реальна річна процентна ставка: 6669,24 процентів; денна процентна ставка 0,86 процентів. Вказаний договір укладений через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця, що підтверджується візуальною формою послідовності дій щодо укладення електронного договору про надання кредиту (а.с.46) та роздруківками Пропозиції (оферти) укласти договір про надання кредиту № 496353-КС-005 (а.с.23), Прийняття (акцепту) пропозиції (оферти) укласти Договір № 496353-КС-005 про надання кредиту (а.с.35), Договору № 496353-КС-005 про надання кредиту (споживчий кредит. Електронна форма) від 24.08.2025 (а.с.35), а також Паспорта споживчого кредиту, яким проінформовано позичальника про його умови (а.с.15-17), що підписані відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора UA-6432 та UA-4266. На підтвердження укладення договору № 496353-КС-005 від 24.08.2024 позивачем надано послідовність укладення цього договору, з якої вбачається, що 24.08.2024 о 13:17:52 клієнт, використовуючи номер телефону [NUMBER] (який також вказаний відповідачем у відзиву на позовну заяву - а.с.138), ідентифікувався в ІТС, зайшов у особистий кабінет, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, здійснив акцептування кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором UA-6432 (а.с. 46). В анкеті клієнта (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи https://my.tpozyka.com) від 29.05.2025 [PERSON] зазначено адресу реєстрації та проживання, РНОКПП, дату та місце народження, а також інформацію стосовно бажаного кредиту, сума бажаного кредиту 22000,00 грн., дату отримання кредиту 24.08.2024, електронну адресу позичальника, номер телефону та номер банківської картки/банківської картки для перерахунку коштів\~ [NUMBER] (а.с.47). Таким чином, у підписаному [PERSON] договорі чітко визначені сума кредиту, відсотки за користування кредитними коштами, із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними, отже між сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов кредитного договору та укладено договір позики у формі електронного документу з електронними підписами сторін, такий правочин, згідно з вимогами\~ст. 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв'язку з чим договір, згідно зі\~ст. 629 ЦК України\~є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання за ним, відповідно до приписів\~ст. 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що\~стаття 204 ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності Договору про надання кредиту № 496353-КС-005 від 24.08.2024. Зазначений договір недійсним не визнано, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаного правочину. Як убачається із матеріалів справи, 28.08.2024 ТОВ «Бізнес позика» перерахувало на рахунок відповідача, який відповідач зазначив в договорі про надання кредиту, грошові кошти в сумі 22000,00 грн., призначення переказу перерахування коштів [PERSON] згідно кредитного договору № 496353-КС-005 від 24.08.2024, що підтверджується долученим до матеріалів справи Підтвердженням від ТОВ «ПрофітГід» (а.с.48), та випискою по рахунку відкритого відповідачем у АТ «ПУМБ» (а.с.85,118). За інформацією АТ «ПУМБ» від 03.07.2025 в даному банку на ім`я [PERSON] була випущена банківська картка № [NUMBER] до рахунку [NUMBER] у гривні. З виписки по даному рахунку вбачається рух коштів за період з 24.08.2024 по 08.02.2025, та що 24.08.2024 на картку кошти на суму 22000,00 грн. (а.с.85,118). Згідно з п. 4.2.2 Договору сторонами було встановлено графік платежів, який передбачає зобов'язання позичальника щодо внесення в рахунок повернення кредиту, сплати процентів та комісії періодичних платежів. При цьому у графіку вказано, що загальна сума платежів за договором складає 54059,44 грн., з яких: 22000,00 грн.\~загальна сума платежів по кредиту, 27659,44 грн.\~загальна сума платежів по процентах, 4400,00 грн.\~загальна сума платежів по комісії за надання кредиту. Графік погашення заборгованості розрахований виходячи з того, що позичальник буде його дотримуватись і застосовуватиметься Знижена процентна ставка. В п. 4.2.4. договору визначено, що сторони домовились, що у разі неповернення будь-якого платежів у строки, передбачені графіком платежів, умови про нарахування процентів за зниженою процентною ставкою починаючи з 8 дня прострочення внесення платежу, надалі не застосовується, водночас, проценти за користування кредитом нараховуються на фактичний залишок суми кредиту. Проте, позичальник [PERSON] не виконав свої зобов'язання за вказаним договором, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка відповідно до наданого ТОВ «Бізнес Позика» розрахунку станом на 28.05.2025 становить 64460,00 грн., що складається з заборгованості за кредитом 22000,00 грн., по відсотках - 27060,00 грн., по комісії\~- 4400,00 грн., по штрафам 11000,00 грн. (а.с.12-13,14). Відповідно до наданого ТОВ «Бізнес Позика» розрахунку, проценти за користування кредитом нараховувалися ним в межах строку кредитування, визначеного договором. Після вказаної дати розмір нарахованих процентів не збільшувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату ним заборгованості у повному розмірі чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку, як і не надано аргументованого контррозрахунку заборгованості. Доводи відповідача про те, що позивачем не надано суду допустимих\~та належних доказів на підтвердження факту укладення між сторонами договору про надання кредиту, суд відхиляє, з огляду на наступне. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України). У частині дев'ятій статті 83\~ЦПК України передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до статті 95\~ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.\~Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.\~Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України\~"Про електронні документи та електронний документообіг"\~та\~"Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.\~Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.\~Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.\~Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.\~Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам'яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частини перша третя статті 100 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 в справі № 916/3027/21 зроблено висновок, що «подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.[…] Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами». У даній справі, [PERSON] \~не заявив клопотання про витребування оригіналів доказів, належним чином засвідчені копії яких (паперові копії електронних доказів) надані\~позивачем,\~подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами,\~будь-яких доказів на їх спростування та на підтвердження своїх доводів\~щодо неукладання Договору про надання кредиту №496353-КС-005 [PERSON] \~не надав,\~не\~обґрунтував інших підстав вважати подані заявником докази неналежними\~або недопустимими. Тому суд відхиляє відповідні доводи\~відповідача. При цьому суд звертає увагу на суперечливу позицію позивача : заперечуючи сам факт укладення вказаного вище Договору [PERSON] у відзиві водночас вказує на незаконність нарахування неустойки, посилаючись на те, що прострочення виконання зобов'язання відбулося після 24.02.2022, в період воєнного стану, а також вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення заборгованості за комісією, так як послуги банк має надавати клієнтам безкоштовно. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1\~ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. За пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1\~ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~ст. 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою\~ст.\~638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено у\~ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто будь-який вид договору, який укладається на підставі\~Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 у справі №127/33824/19. Стаття 652\~ЦК України\~дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Будь-який вид договору, який укладається на підставі\~Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді. Частиною 5 статті 11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями\~статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно із пунктом 6 частини 1\~статті 3 вказаного Закону\~електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.\~\~Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. В силу положень Закону України\~«Про електронну\~комерцію» в момент укладення правочину відповідач прийняв на себе зобов'язання, погодившись на істотні умови фінансової установи. Застосовуючи зазначені норми права Верховний Суд у постановах від 16.12.2020 у справі № 561/77/19 та від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19 прийшов до висновку щодо правомірності укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. Відтак після підписання договору електронним підписом у сторін виникли взаємні права та обов'язки, зокрема, у банку виникло зобов'язання надати кредитні кошти відповідачу, а у відповідача виникло зобов'язання оплачувати послуги фінансової установи. Частинами 1 та 2\~статті 1054 ЦК України\~встановлено,\~що за\~договором позики\~одна сторона\~(позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1\~ст.\~1054 ЦК України). Згідно положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст. ст.\~526,\~527 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Фінансова установа ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов'язання за вказаним договором стосовно надання кредиту виконало, а [PERSON] в порушення умов договору зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1\~ст. 612 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1\~ст. 625 ЦК України). На підставі встановлених відповідно до матеріалів справи обставин, виходячи з «балансу ймовірностей» як стандарту доказування, котрий ЄСПЛ у рішенні «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» (заява № 59166/12) від 23.08.2016 визнає притаманним саме цивільним справам, відповідно до якого доведення факту вважається виконаним, якщо на підставі поданих доказів можна зробити висновок, що факт швидше мав місце, ніж не мав, суд доходить до висновку, що між позивачем та відповідачем 24.08.2024 укладено Договір №496353-КС-005 про надання кредиту, за умовами якого відповідач отримав у кредит грошові кошти у сумі 22000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника зі строком повернення до 08.02.2025. Позивач свої зобов'язання за цим Договором виконав у повному обсязі надавши відповідачу кредитні ресурси та можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, в порушення умов договору відповідач зобов'язання за\~договором належним\~чином не\~виконав,\~у зв`язку\~з чим\~утворилася заборгованість, яка згідно розрахунку позивача складається із: 22000,00 грн. заборгованість за кредитом; 27060,00 грн. заборгованість по відсоткам; 4400,00 грн. заборгованість по комісії, 11000,00 грн. заборгованість по штрафам, а всього 64460,00 грн. При цьому суд не може погодитись з твердженням відповідача про те, що умови кредитного договору №496353-КС-005 від 24.08.2024 щодо сплати комісії в розмірі 4400,00 грн. за надання кредиту є нікчемними, а тому вимога позивача про стягнення в відповідача заборгованості за комісією є безпідставною та задоволенню не підлягає, з огляду на наступне. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов'язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції Закону, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до загальних витрат за споживчим кредитом в тому числі включаються комісії кредитодавця, пов'язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо, отже цей закон передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі 496/3134/19 зазначено: «31.19. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». 31.20. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. 31.21. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). 31.22. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов'язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов'язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. 31.23. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.» Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 06.11.2023 у справі № 204/224/21. Крім того, на виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 11.02.2021 № 16 затвердило Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до пункту 5 цих Правил кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил. Кредитодавець має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дають змогу змінювати процентну ставку та/або інші платежі за послуги кредитодавця, уключені до загальних витрат за споживчим кредитом, і такі зміни не можуть бути визначені на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил). Таким чином, така форма витрат, як комісія за надання кредиту, існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Аналізуючи умови Договору №496353-КС-005 від 24.08.2024 та Правила надання споживчих кредитів суд прийшов до висновку про правомірність дій позивача щодо встановлення комісії за надання кредиту, що включена до графіку платежів за договором, оскільки укладеним між позивачем та відповідачем кредитним договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів, а Правилами надання споживчих кредитів передбачено, що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії, інших обов'язкових платежів. Водночас, вирішуючи вимоги позивача про стягнення заборгованості по штрафам в розмірі 11000,00 грн., суд прийшов до наступного висновку. В Розділі 7 Договору зазначена інформація про наслідки невиконання або неналежного виконання сторонами обов`язків за Договором, а в п. 7.6. обумовлено застосування штрафу за кожен факт невиконання або неналежного виконання позичальником передбаченого договором грошового зобов'язання. Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Бізнес Позика» просить стягнути із відповідача за кредитним договором зокрема і штраф в розмірі 11000,00 грн. Особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина 1 ст. 14 ЦК України). Критерії правомірності примусу суб'єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов'язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов'язковими для такого суб'єкта (постанова Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 320/8618/15). Згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов'язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов'язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». На час розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України є чинними. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України (частина 2 статті 4 ЦК України). Отже, частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13.03.2012 у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13, від 16.12.2015 у справі № 6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18.01.2022 у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29.06.2022 у справі №477/874/19 (пункт 69). Також Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов'язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.10.2023 у справі № 706/68/23). Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що 11000,00 грн. штрафу підлягають списанню позикодавцем (позивачем у справі) в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та не підлягають стягненню в відповідача. За встановлених обставин, відповідно до наведених норм чинного законодавства суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із заборгованості по тілу кредиту 22000,00 грн., заборгованості по відсотках 27060,00 грн., заборгованості по комісії 4400,00 грн., а разом 53460,00 грн., підлягають задоволенню, а в іншій частині позову про стягнення 11000,00 грн. заборгованості по штрафам - суд відмовляє. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України,\~з відповідача\~на користь\~позивача необхідно\~стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених\~позовних вимог\~у розмірі\~2009,02\~грн. (53460,00 /64460,00х2422,40).

Outcome: partial