Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

Позивач, в особі свого представника - адвоката Конюшко Д.Б., звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Позовна заява обґрунтована тим, що 12.05.2024 року о 18 год. 35 хв. на 67 км а/д М-06 Київ-Чоп 67, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Mitsubishi Outlander», д.н.з. [NUMBER] , в порушення вимог п.12.1, п.13.1 ПДР України, не вибрав безпечну швидкість, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції в наслідок чого сталось зіткнення з автомобілем «Skoda Yeti», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до матеріальних збитків та легких тілесних ушкоджень [PERSON] . Внаслідок зазначеної ДТП вказані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень із матеріальними збитками, а відтак позивач вимушений звертатись до суду із зазначеним позовом за захистом своїх порушених прав відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача на його користь майнову шкоду у розмірі 155 583, 70 грн., моральну шкоду у розмірі 30 000, 00 грн., судові витрати понесені у зв`язку з розглядом справи №370/2096/24 про адміністративне правопорушення у розмірі 7 163, 10 грн. та витрати пов`язані із отриманням професійної правничої допомоги 10 000, 00 грн., а також витрати на складання оцінки збитку у розмірі 7 000, 00 грн. Згідно ухвали судді Дарницького районного суду міста Києва Трусової Т.О. від 23.12.2024 позовну заяву [PERSON] передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Деснянського районного суду міста Києва. 10.02.2025 матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП надійшли до Деснянського районного суду міста Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2025 розгляд даної судової справи визначено здійснювати судді Зотько Т.А. Ухвалою судді від 17.02.2025 було відкрито провадження у вказаній справі, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. Відповідач по справі повідомлявся судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції на адресу зареєстрованого місця проживання, однак поштове відправлення повернулось з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою.». Відзиву на позовну заяву не надходило. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 12.05.2024 року відбулась ДТП за участю автомобіля позивача та автомобіля «Mitsubishi Outlander», д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача, внаслідок чого було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб. Згідно постанови Макарівського районного суду Київської області від 10.09.2024 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрито за закінченням строків накладення адміністративного стягнення на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП. Відповідно до частини третьої ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На час скоєння ДТП відповідальність власника транспортного засобу «Mitsubishi Outlander», д.н.з. [NUMBER] була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №217404625. Страховиком відповідальності відповідача було здійснено на користь позивача виплату страхового відшкодування у розмірі ліміту відповідальності страховика. ТДВ СК «Альфа-Гарант» за результатами розгляду заяви позивача прийняло рішення про виплату страхового відшкодування та здійснило відшкодування у розмірі 157 400,00 грн. З метою визначення дійсного розміру заподіяного збитку, позивач замовив огляд пошкодженого транспортного засобу «Skoda Yeti» д.н.з. [NUMBER] у оцінювача ФОП [PERSON] . На підставі огляду було складено звіт №2232 про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ «Skoda Yeti» д.н.з. [NUMBER] від 24.05.2024 року та Звіт про розрахунок ринкової вартості пошкодженого колісного транспортного засобу №2232-01 від 24.05.2024 року. Відповідно до звіту №2232 про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ від 24.05.2024 року, вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу «Skoda Yeti» д.н.з. [NUMBER] складає 562 425, 15 грн., ринкова вартість вказаного т.з. на момент ДТП складала 462 833, 70 грн. Відповідно до звіту про розрахунок ринкової вартості пошкодженого колісного транспортного засобу №2232-01 від 24.05.2024 вартість т.з. з урахуванням аварійних пошкоджень складає 200 250, 26 грн. Відповідно до договору купівлі-продажу 8046/2024/4647610 т. з. від 31.05.2024 року позивач відчужив транспортний засіб «Skoda Yeti» д.н.з. [NUMBER] за фактичною ринковою вартістю у розмірі 149 850, 00 грн. Таким чином позивачем визначено розмір різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП: 462 833, 70 грн. (вартість т. з. до ДТП) - 149 850, 00 грн. (вартість т. з. внаслідок аварійних пошкоджень) - 157 400, 00 грн. (ліміт відповідальності страховика, сплачене страхове відшкодування за вирахуванням франшизи) = 155 583, 70 грн. Окрім того позивач поніс витрати на складання оцінки заподіяного збитку сукупно у розмірі 7 000, 00 грн., що підтверджується квитанціями від 23.05.2024 та 24.05.2024 року. Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправні поведінка заподіювана шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана, г) вина. Відповідно до п. 30.2 ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Відповідачем на спростування доводів сторони позивача не надано належних та допустимих доказів. На підставі викладеного та враховуючи той факт, що загальний розмір матеріальної шкоди завданий позивачці перевищує страхову суму за договором №217404625, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає до стягнення різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП у загальному розмірі 155 583, 70 грн. та витрати на складання оцінки заподіяного збитку у розмірі 7 000, 00 грн. Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов таких висновків. Як на підставу для відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на той факт, що внаслідок ДТП було завдано моральної шкоди пов`язаної із завданням тілесних ушкоджень, факт отримання тілесних ушкоджень підтверджується довідкою №487 виданою КНП «Макарівська БЛІЛ» МСР від 12.05.2024 року. А тому, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» моральна шкода завдана діями відповідача позивачем оцінюється у сумі 30 000,00 грн. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частини першої, пунктів 1, 3 частини другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Крім того відповідно до роз`яснень даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, а саме характер моральної шкоди, спричиненої позивачу в наслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також негативні наслідки, які є суттєвими, приносили біль остатньому, що безумовно змінило звичайне життя позивача та виходячи із принципу розумності, виваженості і справедливості сума моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. буде відповідати обставинам справи, а саме обсягу моральних страждань, що стали причиною дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача [PERSON] . Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації, суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги позивачкою надано суду копію Договору про надання правничої допомоги від 06.11.2024 року №09/11/24-ЮП/IL; розрахунок вартості витрат на правову допомогу за Договором від 06.11.2024 року №09/11/24-ЮП/IL. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати понесені на правову допомогу в розмірі 10 000, 00 грн. Разом з тиим, підстав для відшкодування позивачу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи №370/2096/24 про адміністративне правопорушення у розмірі 7 163, 10 грн. у межах розгляду даної справи, суд не вбачає. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2 767.04 грн. (1 555,84 грн. (матеріальна шкода) + 1 211,20 грн. (моральна шкода) = 2 767,04) На підставі викладеного та

Outcome: partial