Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

У вересні 2021 року Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії (далі позивач, АТ «Полтаваобленерго») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опаленні в сумі 25725,80 грн, з яких 9929,35 грн заборгованість за послугу з централізованого опалення, 15796,45 грн заборгованість за послугу з централізованого постачання гарячої води, а також 1303,03 грн індексу інфляції, 578,03 грн 3 % річних від простроченої суми заборгованості, та 2270,00 грн сплаченого судового збору. На обґрунтування позову позивач указував, що [PERSON] є споживачем послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] за особовим рахунком № [NUMBER] . Споживачі зобов`язані щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця розрахуватися з позивачем за спожиті послуги з теплопостачання. Відповідач не здійснював своєчасної оплати, у зв`язку з чим станом на 16 серпня 2021 року утворилася заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення за період із жовтня 2016 року по травень 2019 року у сумі 25725,80 грн. Заочним рішенням від 18 листопада 2022 року Автозаводський районний суд міста Кременчука задовольнив позов АТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії, стягнув з [PERSON] на його користь заборгованість за послуги з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та постачання гарячої води у сумі 25725,80 грн, а також 1303,03 грн індексу інфляції, 578,03 грн 3 % річних від простроченої суми заборгованості, та 2270,00 грн сплаченого судового збору. У лютому 2025 року [PERSON] звернувся до Автозаводського районного суду міста Кременчука з заявою про перегляд заочного рішення від 18 листопада 2022 року, яку ухвалою від 18 лютого 2025 року суд задовольнив, скасував це заочне рішення та призначив судове засідання для розгляду справи по суті. Так, [PERSON] зазначає, що на час звернення до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості строк позовної давності щодо періоду з жовтня 2016 року по травень 2019 року сплив. Позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. 30 квітня 2025 року надійшли письмові пояснення позивача, у яких останній зазначив, що звернувся до суду з позовом 02 вересня 2021 року щодо стягнення заборгованості за період із жовтня 2016 року по травень 2019 року, у період дії карантину, коли строки позовної давності були продовжені Законом України від 30 березня 2020 року №\~540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)». Отже, АТ «Полтаваобленерго» заявлені вимоги про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання починаючи з жовтня 2016 року по травень 2019 року, при цьому позов до суду подано 02 вересня 2021 року, тобто у період карантину, коли строки позовної давності були продовжені. Представник позивача у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник адвокат Олійник Л.\~М., звернулася до суду з заявою про розгляд справи без її та відповідача участі, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Відносини,\~що виникають\~у процесі\~надання споживачам\~послуг з\~управління багатоквартирним\~будинком,\~постачання теплової\~енергії,\~постачання гарячої\~води,\~централізованого водопостачання,\~централізованого водовідведення\~та поводження\~з побутовими\~відходами,\~а також\~відносини,\~що виникають\~у процесі\~надання послуг\~з постачання\~та розподілу\~електричної енергії\~і природного\~газу споживачам\~у житлових,\~садибних,\~садових,\~дачних будинках,\~регулюються Законом\~України від\~09\~листопада 2017\~року №\~2189-VIII\~« Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №\~2189-VIII). Згідно із пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. За правилами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема у постановах від 26 вересня 2018\~року у справі №\~750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі №\~642/2858/16, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що праву споживача на отримання належної якості житлово-комунальних послуг кореспондує обов`язок останнього оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За правилами статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд встановив, що [PERSON] та Кременчуцька філія ПАТ «Полтаваобленерго» 12 березня 2015 року уклали Договір №\~84503/15707 про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.\~с. 10). Відповідно до розрахунку сума заборгованості за послуги «централізоване постачання гарячої води» та «централізоване опалення» за період із жовтня 2016 року по травень 2019 року станом на 16 серпня 2021 року за о/р [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , становить 25725,80 грн, з яких 9929,35 грн за послугу «централізоване опалення», 15796,45 грн за послугу «централізоване постачання гарячої води» (а.\~с. 6). Відповідно до розрахунку індексу інфляції та нарахувань 3% річних по о/р\~ [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] сума нарахованого індексу інфляції становить 1303,03 грн, сума 3% річних від суми несвоєчасної оплати становить 578,03 грн (а.\~с. 7-8). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За період із жовтня 2016 року по травень 2019 року по особовому рахунку №\~ [NUMBER] виникла заборгованість, яка відповідачем не сплачена, а в силу вимог статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно. Обставини щодо існування заборгованості та фактичного споживання наданих послуг відповідачем не спростовані, а отже наявні підстави для задоволення позову. Щодо застосування строку позовної давності суд виходить із наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справах «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства», «Золотас проти Греції»). За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Законом України від 30 березня 2020 року №\~540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (набрав чинності з 02 квітня 2020 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, перебіг строків позовної давності, визначених статтями 257, 258 ЦК України (загальна та спеціальна позовна давність), продовжено на строк дії карантину. Оскільки у даному випадку строк позовної давності щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за період із жовтня 2016 року по лютий 2017 року сплив ще до набрання чинності наведеними нормами, тому вони на нього не розповсюджуються, натомість строк позовної давності щодо вимог про стягнення такої заборгованості за період із березня 2017 року по травень 2019 року є продовженим на строк дії карантину в силу вимог Закону №\~540-ІХ. Ураховуючи, що Закон №\~540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року, то з цього періоду строки позовної давності продовжуються на строк дії карантину. Оскільки обов`язок сплатити за спожиті послуги виникають у споживача не пізніше 20 числа наступного місяця, у даному випадку за березень 2017 року до 20 квітня 2017 року, то задоволенню підлягають вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за період із березня 2017 року по травень 2019 року у сумі 21503,76 грн (27606,86 грн-6103,10 грн). Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено 2270,00 грн судового збору, ціна позову 27606,86 грн, позов задоволено на суму 21503,76 грн, тобто на 77,89%, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1768,10 грн судового збору.

Outcome: partial