Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Гренджа В. Ю., звернувся до суду з позовом до Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області, [PERSON] , [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позов обґрунтував тим, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] . За життя [PERSON] склав нотаріально посвідчений заповіт від 10.09.2015 за реєстровим № 881, за яким він на випадок своєї смерті розпорядився належну йому земельну ділянку загальною площею 1,43 в умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Міжгірською районною державною адміністрацією Закарпатської області від 13.06.1997 на підставі рішення № 292 від 11.06.1997, зареєстровано 24.11.2000 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 608, передати йому (позивачу). Цей заповіт не є зміненим чи скасованим, про що свідчить витяг зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 81205734. Зазначав, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його нерухоме майно, зокрема на вказану вище земельну ділянку. При цьому [PERSON] був постійним мешканцем [ADDRESS] та на час його смерті разом із ним проживали та були зареєстровані його дружина [PERSON] , донька [PERSON] та онуки [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою за № 267 від 28.03.2025. Стверджував, що він як спадкоємець за заповітом спадщину, вказану у заповіті померлого [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк не прийняв, оскільки не знав про смерть [PERSON] , а також йому не було відомо про заповітне розпорядження останнього на його користь. Приватним нотаріусом Хустського нотаріального округу Сятинею Т. С. йому було роз`яснено, що у зв`язку з тим, що він протягом шести місяців із дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, місце реєстрації проживання на час смерті спадкодавця було відмінним від його місця реєстрації та проживання, спадкоємці першої черги за законом померлого [PERSON] - дружина та донька із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття до нотаріуса не зверталися, а тому він як спадкоємець за заповітом [PERSON] має право на звернення до суду з позовом про продовження строку для прийняття спадщини або встановлення факту прийняття спадщини. З огляду на те, що йому до березня 2025 року не було відомо про смерть [PERSON] , оскільки такий не є його близьким родичем, а також не було відомо до цього часу і про наявність заповітного розпорядження [PERSON] складеного на його користь, а тому ним із поважних причин пропущено строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . При цьому у позасудовому порядку даний спір вирішити не є можливим через відсутність спадкоємців першої черги за їх місцем реєстрації проживання, а фактичне місце проживання відповідачів та їх контактні дані йому не вдалося з`ясувати та зі слів сусідів померлого [PERSON] , його дружина та донька виїхали за межі України на початку війни і до цього часу в Україну жодного разу не навідувались, що унеможливлює [PERSON] та [PERSON] закликати його до прийняття спадщини за заповітом. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визначити йому як спадкоємцю за заповітом додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у місті Ужгороді Закарпатської області, строком у три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2025 року відкрито провадження у справі за цим позовом [PERSON] в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.22, 23). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідачі Пилипецька сільська рада Хустського району Закарпатської області, [PERSON] , [PERSON] не скористалася. Позивач [PERSON] та його представниця - адвокатка Гренджа В. Ю. у судове засідання не з`явилися повторно, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Однак представницею позивача [PERSON] - адвокаткою Гренджою В. Ю. 07.07.2025 і 21.07.2015 подано до суду заяви про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позов підтримали повністю та просили його задовольнити (а.с.35, 52, 54). Представник відповідача Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області Бобонич І. у судове засідання теж не з`явився повторно, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання був належним чином повідомлений, проте подав до суду 17.07.2025 заяву, в якій зазначив, що Пилипецька сільська рада визнає позовні вимоги та просив розглянути дану справу за відсутності представника цієї сільської ради (а.с.53). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] також повторно у судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідно до положень ч. 11 ст. 128, ст. 131 ЦПК України (а.с.31-33, 39, 40, 50, 51). З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , про що свідчить повторно видане 25.03.2025 свідоцтво про його смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до нотаріально посвідченого заповіту від 10.09.2015 [PERSON] на випадок своєї смерті належну йому земельну ділянку загальною площею 1,43 в умовних кадастрових гектарів, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Міжгірською районною державною адміністрацією Закарпатської області від 13.06.1997 на підставі рішення № 292 від 11.06.1997, зареєстровано 24.11.2000 у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 608, заповів [PERSON] , [INFO] /позивачу/ (а.с.8). Із довідки Пилипецької сільської ради Хустського району Закарпатської області від 28.03.2025 № 267 слідує, що померлий [INFO] [PERSON] був зареєстрованим і постійно мешкав у [ADDRESS] та згідно з погосподарської книги на момент його смерті постійно разом із ним проживали та були зареєстровані: його дружина [PERSON] , донька [PERSON] та онуки [PERSON] , [PERSON] (а.с.9). Як видно з витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 81205734 від 16.05.2025, виданої приватним нотаріусом Хустської районного нотаріального округу Закарпатської області Сятинею Т. С., то у Спадковому реєстрі наявна інформація щодо чинного заповіту, складеного [PERSON] від 10.09.2015 (а.с.10). Як слідує з витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 81205706 від 16.05.2025, виданого цим же приватним нотаріусом Сятинею Т. С., то у Спадковому реєстрі інформація щодо спадкових справ та виданих на їх підставі свідоцтва про право на спадщину до майна померлого [INFO] [PERSON] є відсутня (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним номером 47367289 від 11.11.2015, [PERSON] належить на праві приватної власності в цілому земельна ділянка площею 1.43 га, кадастровий номером 2211485200:02:003:0034, розташована на території Пилипецької сільської ради Міжгірського району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.12). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України). Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст.1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах. Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини. Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. Ураховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Коли ж особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування, зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (засвідчення своєї згоди на вступ у всі правовідносини спадкодавця) виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не може розглядатися як підстава для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У пункті 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24, зокрема виснувано, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини; тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, на переконання суду, позивач [PERSON] був необізнаний про наявність заповіту, складеного на його користь, оскільки йому не було відомо про смерть [PERSON] до березня 2025 року та останній не є його близьким родичем, а відтак суд доходить висновку про поважність причин пропуску позивачем строку прийняття спадщини, що відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України є підставою для визначення йому додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. З огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу, а відтак позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved