Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача та відповідача; заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі До Основ`янського районного суду міста Харкова надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої діями чи бездіяльністю відповідачів, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. В обгрунтування позовної заяви [PERSON] зазначив, що 30 січня 2025 року ним керівнику Харківської обласної прокуратури засобами електронного зв`язку на електронну адресу: obl@khar.gp.gov.ua із застосуванням КЕП була надіслана скарга внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 197-1 Кримінального кодексу України, за фактом самовільного зайняття земельних ділянок зі ставком загальною площею 91,7518 га, у тому числі: пасовищ -15, 5405 га, полезахисних смуг - 4,1183 га, під болотами - 1,0887 га, під поверховою спорудою - 0,00 32 га, під гідротехнічними спорудами - 7,0717 га, під ставком - 68,9294 га, які знаходяться на території колишньої Гусарівської сільської ради, вчиненого групою осіб. Як повідомив виконуючий обов`язки керівника Харківської обласної прокуратури - В. Лимар листом від 03 лютого 2025 року № 15/1-1026вих-25, що отриманий засобами поштового зв`язку лише 11 лютого поточного року, скарга від 30 січня цього ж року скерована до Ізюмської окружної прокуратури Харківської області. Позивач зазначив, що відповідно до паспорту серія [NUMBER] , виданого 26 січня 1999 року Барвінківським РВУМ ВСУ в Харківській області, його прізвищем зазначено - [PERSON] , ім`я - [PERSON] , а по батькові - [PERSON] , що саме і вказано у його скарзі від 30 січня 2025 року, яка була подана керівнику Харківської обласної прокуратури засобами електронного зв`язку на електронну адресу: [INFO] із застосуванням КЕП. В порушення положень Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист персональних даних» перший заступник керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області Роман Дмитренко у листі від 07 лютого 2025 року № 58р, адресованому начальнику відділення поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області Андрію Березці, у першому абзаці зазначив персональні дані позивача, як [PERSON] , а у другому абзаці вказав нібито належність до жіночої статі, а саме: про результати розгляду звернення прошу повідомити заявницю у встановлений законом строк. На переконання позивача, поширивши його персональні дані у яких стать зазначена, як жіноча, відповідач порушив його право на гендерну ідентичність особи, чим завдав, як достатньо відомій у місцевості особі, моральної шкоди у розмірі 100000 гривень, що потребує захисту у судовому порядку. З огляду на викладені вище обставини, ураховуючи положення статті 55 Конституції України, статті 16 Цивільного кодексу України, статей 4, 43, 49, 150, 151, 174-177, 211 та 258-267 Цивільного процесуального кодексу України, позивач просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь 100000,00 гривень, як компенсацію моральної шкоди, завданої протиправною діяльністю Харківської обласної прокуратури; зобов`язати відповідача усунути порушення у той самий спосіб. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 березня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 25 квітня 2025 року. 12 березня 2025 року засобами системи «Електронний суд» від представника Державної казначейської служби України Пузікова В. А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на таке. Ураховуючи правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду № 5023/10655/11 від 20 листопада 2018 року, № 761/35803/16-ц від 21 серпня 2019 року, № 688/2479/16-ц від 18 грудня 2019 року, № 641/8857/17 від 25 березня 2020 року та постанові Верховного Суду № 641/4272/19 від 07 вересня 2022 року, позивач помилково визначив Державну казначейську службу України, як належного відповідача у цій справі, який має нести відповідальність за неправомірні дії фізичних осіб, установ, підприємств або державних органів. Тому, якщо позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача, суд повинен відмовити у позові до такого відповідача. Окрім того, неможливо здійснити безспірне списання коштів безпосередньо з єдиного казначейського рахунку; списання коштів здійснюється з відповідних рахунків, відкритих для певної мети і лише після встановлення у законі про Державний бюджет України відповідних бюджетних призначень. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому, відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатись у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. На переконання представника відповідача, позивач обгрунтовує свої вимоги винятково оціночними судженнями та не надає фактичного підтвердження завданої моральної шкоди у встановленому законодавством порядку. Також, [PERSON] наголошує, що у вказаній справі відсутні підстави для стягнення судових витрат з Державної казначейської служби України, у разі задоволення позову такі витрати мають бути покладені на сторону, внаслідок неправомірних дій якої виник спір. 21 березня 2025 року засобами системи «Електронний суд» від представника Харківської обласної прокуратури Крупської К. М. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві [PERSON] зазначила, що описка, яка була допущена першим заступником керівника Ізюмської окружної прокуратури Дмитренком Р. у листі № 58р від 07 лютого 2025 року, адресованому начальнику відділу поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області, полягала в неправильному написанні закінчення слова «заявник», що в цілому не вплинуло на загальний зміст вказаного листа. Харківська обласна прокуратура не погоджується з висновком позивача щодо порушення його прав, оскільки при складанні листа, на який він посилається, допущено описку, зокрема, замість «повідомити заявника» помилково вказано «повідомити заявницю», що жодним чином не пов`язано з намаганням порушити його права, або ж будь-яким іншим способом їх обмежити. Позивачем не доведено наявність протиправної діяльності, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами прокуратури незаконних дій щодо нього, не надано належних та допустимих доказів підтвердження протиправних, на його думку, дій, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) працівників органів прокуратури та шкодою, яка за його твердженням, була йому заподіяна. Окрім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обгрунтований. Ураховуючи викладене вище, а також відсутність будь-яких доказів, що свідчили б про протиправну діяльність, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами прокуратури незаконних дій щодо позивача, представник Харківської обласної прокуратури Крупська К. М. просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 30 квітня 2025 року засобами системи «Електронний суд» надійшла заява [PERSON] про відвід судді Основ`янського районного суду міста Харкова від розгляду цивільної справи № 646/1510/25. Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 06 травня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід судді Іщенко О. В. від розгляду цивільної справи № 646/1510/25 за позовом [PERSON] до Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої діями чи бездіяльністю відповідачів, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У судове засідання, призначене на 21 липня 2025 року, позивач не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, у позовній заяві просив провести розгляд справи без його участі. Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просив розгляд справи провести без участі представника Державної казначейської служби України. Представники Харківської обласної прокуратури Шокало О. С. та [PERSON]. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог; [PERSON] зазначив суду, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки при складанні заяви № 58р від 07.02.2025 посадовою особою прокуратури було допущено суто технічну помилку - описку щодо неправильного зазначення закінчення у слові «заявниця», просив суд відмовити у позові з підстав наведених у відзиві на позовну заяву; [PERSON] зазначив суду, що позивачем не доведено як наявність протиправних дій відповідача, так і моральної шкоди, позовні вимоги є безпідставними, просив відмовити у позові з наведених у відзиві підстав. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини справи; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення Судом встановлено, що у листі № 58р від 07 лютого 2025 року на ім`я начальника відділення поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області Березки А. перший заступник керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської обласної прокуратури Дмитренко Р. зазначив, що спрямовує на його адресу копію звернення [PERSON] від 30 січня 2025 року, яке надійшло з Харківської обласної прокуратури 03 лютого 2025 року, в частині неправомірних, як думку заявника, дій кримінально-правового характеру для організації перевірки викладених доводів та прийняття рішення в межах компетенції відповідно до вимог чинного законодавства. Про результати розгляду звернення просив повідомити заявницю у встановлений законом строк. Отже, спірні правовідносини виникли між посадовою особою органу прокуратури, як завдавачем, на переконання позивача, моральної шкоди та [PERSON] , як особою, якій завдано такої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу прокуратури. Суд зазначає, що інші документи, копії яких надано позивачем у якості доказів по справі, а саме: копія сторінки трудової книжки, ймовірно, позивача із зазначенням періодів трудової діяльності у Прокуратурі Харківської області, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС у 1986 році та копія посвідчення про інвалідність ІІ групи, ветерана війни - інваліда війни судом не оцінювались, оскільки зміст зазначених документів не стосується предмету доказування у спірних правовідносинах даної справи. Наявність у позивача посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильскій АЕС у 1986 році та посвідчення про інвалідність ІІ групи, ветерана війни - інваліда війни урахована судом у якості підтвердження наявності пільг щодо сплати судового збору при поданні до суду позовної заяви. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із положеннями статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до пунктів 3., 5. та 9. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові по справі № 686/24223/17, провадження № 61-327св19, від 22 грудня 2020 року. Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Тлумачення статей 11 та 1167 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Стосовно залучення позивачем Державної казначейської служби України у якості відповідача по справі суд зазначає таке. Відповідно до частини другої статті 48 Цивільного процесуального кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді, і діями якого завдано шкоду. У спорах про стягнення з держави коштів, зокрема, і про стягнення відшкодування завданої шкоди, немає необхідності визначати відповідачем Державну казначейську службу України або її територіальні органи. Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №641/4272/19. Державна казначейська служба України відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету. Разом з тим, вона не порушувала інтересів та прав позивача. Ураховуючи, навіть, наявність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, позивачем було неправильно визначено Державну казначейську службу як відповідача у справі, тобто, особу, яка має нести відповідальність за спричинену моральну шкоду. Якщо позов пред`явлено до неналежного відповідача та відсутні підстави, визначені процесуальним законом, для його заміни, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Зазначене вище узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц та від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17. Тому, суд погоджується із доводами представника Державної казначейської служби України стосовно залучення її у справу як неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові. Стосовно пред`явлення позивачем позовних вимог про відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої діями чи бездіяльністю відповідача - Харківської обласної прокуратури, її посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень суд зазначає таке. Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються учасниками цивільної справи. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Із змісту відповіді першого заступника керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської обласної прокуратури Дмитренка Р. № 58р від 07 лютого 2025 року, долученої до матеріалів справи, убачається, що у першому абзаці тексту документа вжито «звернення [PERSON] » тобто, зазначені тільки прізвище та ініціали особи, стосовно звернення якої доручається провести перевірку. Отже, із зазначеної інформації неможливо визначити особі якої статі належить такі прізвище та ініціали. У другому абзаці тексту документа вжито граматичну конструкцію, яка характерна для звертання до особи жіночої статі - «заявниця». Суд уважає, що посадовою особою органу прокуратури помилково було вжито зазначення особи, звернення якої доручено перевірити, як особи жіночої статі, а тому, така вжита форма звернення не може свідчити про умисне посягання на гендерну ідентичність позивача. Відповідь прокуратури не носить характеру публічного висловлювання, спрямованого на приниження гідності особи, не містить мовних зворотів, які б свідчили про зневагу чи дискримінацію за ознакою статі або гендерної ідентичності. Із змісту відповіді також не убачається, що вона була спрямована на розголошення будь-яких персональних даних, конфіденційної інформації або що мало місце будь-яке інше порушення, яке могло би об`єктивно завдати моральних страждань позивачу. Сам по собі факт граматичної помилки, описки жодним чином не пов`язаний з намаганнями порушити або обмежити права позивача. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер, зокрема: написання прізвищ, імен, адреси, найменувань спірного майна, зазначення дат та строків тощо. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у справі №925/1076/16. Отже, суд не вбачає в діях представника органу прокуратури щодо складання листа № 58р від 07.02.2025 саме зазначеного змісту та направлення начальнику відділення поліції № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області звернення [PERSON] для організації перевірки протиправних дій відносно позивача. Стосовно підтвердження факту заподіяння моральної шкоди позивачу, суд зазначає, що останнім не надано жодного доказу в підтвердження наявності такої шкоди, як то висновків, довідок від лікаря - спеціаліста, психолога чи психотерапевта тощо, які свідчили б про пережиті душевні страждання або необхідність проходження психологічної допомоги; не підтверджено документально або свідченнями третіх осіб факту зміни психоемоційного стану, зниження соціального статусу, погіршення або позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Висновки позивача про наявність моральної шкоди є лише його суб`єктивним припущенням, що не відповідає критеріям доказовості, встановленим статтями 76-81 Цивільного процесуального кодексу України. Отже, суд доходить висновку, що позивачем не доведено протиправність дій посадової особи органу прокуратури, наявність моральної шкоди, її розмір та причинно - наслідковий зв`язок між діями заподіювача та наявністю моральної шкоди. Суд також зазначає, що відповідно до мотивів наведених вище стосовно пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача як підставу для відмови у позовних вимогах, навіть якщо б у діях представника органу прокуратури убачались ознаки протиправності, Харківська обласна прокуратура, яка залучена позивачем у якості співвідповідача, є неналежним відповідачем у справі, оскільки лист, у якому слово «заявник» вжито у жіночому роді іменника української мови, складено та направлено посадовою особою Ізюмської окружної прокуратури, яка є відокремленим структурним підрозділом Харківської обласної прокуратури та окремою юридичною особою. Отже, ураховуючи наведене вище, оцінивши надані позивачем докази та встановлені відповідно ним обставини справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами: факт спричинення моральної шкоди, протиправність дій посадової особи Харківської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, визначення розміру моральної шкоди, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частин першої та другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України с удовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У справі не встановлено інших судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Ураховуючи, що судом у позовних вимогах відмовлено та позивач має пільги щодо сплати судового збору, питання розподілення судових витрат не вирішувалося.

Outcome: dismissed