Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Стислий виклад позицій учасників справи: позивачка просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача на користь його довірительки неустойку (пеню) в розмірі 33417,00 грн за просторочення зі сплати аліментів на сина, сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Вони не перебували та не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Сімейне життя із відповідачем не склалося, тому вони вирішили йти різними життєвими шляхами. На сьогоднішній день малолітній [PERSON] перебуває на утриманні мами та проживає з нею за адресою: [ADDRESS] . З народження сина відповідач не цікавився дитиною, позивачка повністю піклувалась про свого сина, утримувала його та забезпечувала всім необхідним. Не отримуючи ніякої фінансової чи іншої підтримки зі сторони відповідача, вона звернулася до суду із вимогою про стягнення аліментів. Згідно із судовим наказом Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 травня 2024 року по справі № 343/1086/24, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина [PERSON] , [INFO] . Однак відповідач і надалі ухиляється від батьківського обов`язку, жодного разу не сплатив аліменти та не надав коштів на утримання чи лікування дитини. На сьогоднішній день заборгованість зі сплати аліментів становить 33417,00 грн. Жодної ініціативи побачитись з дитиною, поспілкуватися по відеозв`язку чи по телефону від відповідача не надходило. Позивачка весь час змушена була нагадувати про дитину. На даний час [PERSON] взагалі ігнорує її, не відповідає ні на дзвінки, ні на повідомлення в месенджерах. Відповідач зовсім не займається вихованням дитини, всі свої доходи використовує на власні потреби. Оскільки він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо забезпечення дитині належних умов життя та виховання, не займається вихованням сина, не цікавиться його життям, здоров`ям, не підтримує морально та матеріально, не піклується про фізичний та духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, ніяким чином не виказує свою любов чи турботу до його власного сина, тому позбавлення його батьківських прав буде відповідати інтересам дитини. Статтею 196 СК передбачено відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Сума неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів розрахована за наявними документами в розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх погашення за період з 20.05.2024 до 30.04.2025 та становить 83720,70 грн. З урахуванням обмежень, встановлених положеннями частини першої ст. 196 СК України, стягненню підлягає неустойка (пеня) у розмірі не більше 100 відсотків заборгованості, тому до стягнення заявлено 33 417,00 гривень. Позивачка та її представник - адвокат Комарницький Е.Г. у судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили, заяв чи клопотань не подавали, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені у встановленому законом порядку, про що свідчать розписка позивачки [PERSON] (а.с. 64) та довідка про доставку електронного документу представнику позивачки - адвокату Комарницькому Е.Г. (а.с. 68). У підготовчому судовому засідання позивачка позовні вимоги підтримала та вказала, що нею подані всі докази на підтвердження позовних вимог, тому не заперечувала щодо закриття підготовчого провадження, просила справу призначити до розгляду за наявними доказами. Також зазначила, що вона дійсно проживає з дитиною за межами України та не може залишатись в Україні тривалий час, в тому числі на строк, який необхідний для обстеження умов проживання дитини та підготовки висновку про доцільність позбавлення батьківських прав. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом направлення викликів до суду за місцем його реєстрації (а.с. 31), які ним отримані (а.с. 43-44, 49, 66, 67), а також шляхом опублікування виклику до суду на офіційному сайті "Судова влада України" (а.с. 48). Відзиву на позов не подавав. Представниця третьої особи Служби у справах дітей Витвицької сільської ради та органу опіки Витвицькї сільської ради - Сорока О.Ю. в судове засідання не з`явилася, однак під час підготовчого провадження підтримала повідомлення органу опіки та піклування та вказала, що Служба не може провести обстеження умов проживання дитини, а відповідно орган опіки та піклування - розглянути питання доцільності позбавлення батьківських прав відповідача та скласти висновок, оскільки позивачка та її неповнолітня дитина зареєстровані в с. Кальна, але фактично проживають за межами України. Заяви та клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі: згідно з ухвалою від 23.05.2025, суд відкрив провадження у даній справі та призначив провести підготовче судове засідання за участю сторін та третьої особи, зобов`язав орган опіки та піклування Витвицької сільської ради надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 04 червня 2025 року від органу опіки та піклування надійшло повідомлення про неможливість надання висновку на виконання своїх повноважень. 12 червня 2025 року суд відклав підготовче судове засідання у зв`язку з неявкою сторін. 18 червня 2025 року представник позивачки - адвокат Комарницький Е.Г. у системі "Електронний суд" сформував клопотання про долучення доказів. 19 червня 2025 року за клопотанням позивачки суд ухвалив проводити підготовче судове засідання у відсутності її представника та відповідача. Згідно з ухвалою від 19.06.2025, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. 28 липня 2025 року суд постановив проводити розгляд справи у відсутності сторін, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, не з`явилися в судове засідання та не повідомили причин неявки. При цьому суд виходив з вимог ст. 223 ЦПК України, частиною першою та пунктом першим частини третьої якої визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин: як установлено зі свідоцтва про народження від 15.04.2024, в батьків [PERSON] та [PERSON] народився [PERSON] , [INFO] (а.с. 9, 10). [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] (а.с. 11, 12). Відповідно до рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 08.10.2024, визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с. 14-15). Згідно із судовим наказом Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21.05.2024, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 20.05.2024 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 19). Як зазначила позивачка, відповідач аліменти не сплачує, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01.05.2025 становить 33417,00 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах (а.с. 18). За несвоєчасну сплату аліментів позивачка просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 33417,00 грн, розмір якої вираховує у відповідному розрахунку (а.с. 17). Також [PERSON] на підтвердження відсутності батька у житті дитини, його невиконання свої батьківських обов`язків щодо сина долучила скріншоти переписок із відповідачем (а.с. 20-23). В ухвалі від 23.05.2025 суд зобов`язав орган опіки та піклування Витвицької сільської ради надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Однак, згідно з повідомленням Витвицької сільської ради від 04.06.2025, орган опіки та піклування вказав, що [PERSON] та її син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] . [PERSON] орієнтовно з 2021 року проживає за межами країни. У квітні 2024 року вона приїжджала додому та зареєструвала малолітнього сина. З того часу, зі слів старости с. Кальна, додому не приїжджала. У зв`язку з тривалою відсутністю позивачки, орган опіки та піклування Витвицької сіцльської ради не може надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] , оскільки це вимагає безпосереднього обстеження умов проживання дитини та спілкування з позивачкою (а.с. 38-39). В підготовчому судовому засіданні позивачка підтвердила, що вони із сином проживають за межами України, останній застрахований у Братіславі (медичне страхування) (а.с. 51-59), де він народився та фактично проживає в даний час. За межами України проживає і відповідач. В Україну вона з сином приїждає на короткі терміни, однак зареєструвала місце проживання дитини і в Україні, тому звертається до суду та бажає позбавити [PERSON] батьківських прав за законодавством України, оскільки вони з відповідачем є громадянами України. Оцінка суду та норми права, які застосував суд: дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року). Відповідно до положень ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 3 статті 4 СК України встановлено, що кожна особа має право на проживання в сім`ї. Згідно із вимогами ч. 1-3 ст. 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї та забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сім`я є основним осередком суспільства, охороняється державою, а також є природним середовищем для розвитку дитини. При цьому права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі "Хант проти України" ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Відповідно до вимог ст. 150, 157 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Як визначено положеннями ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Як установлено з описаних вище доказів, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Як стверджує остання, відповідач не виконує свої батьківські обов`язки щодо сина, тому є підстави для позбавлення його батьківських прав. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Так, статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, провадження № 61-12023св18, Постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, провадження № 61-4022 св 19). Такі ж роз`яснення щодо можливості застосування виключного заходу впливу на батьків містяться у п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", де також зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав та інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена у ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Позивачка, як на підставу своїх позовних вимог посилається на положення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, згідно з якими мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З урахуванням тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, а також вищеописаних нормативних актів та позицій ВС, суд, перевіряючи наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, встановлює, в тому числі, чи ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є винною поведінкою батька та свідомим нехтуванням ним своїми обов`язками. Суд також бере до уваги зауваження Європейського суду з прав людини про те, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі "Мамчур проти України", № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (пункт 48 рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Таким чином, суд при вирішенні даного спору зважає на те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Доведення ж обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, про що зазначено у позовній заяві, покладено на позивачку, яка в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог. Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та грунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц). Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка на підтвердження позовних вимог до позовної заяви не долучає будь-яких доказів умисного невиконання відповідачем його батьківських обов`язків щодо сина, що негативно впливає на нього. Більше того під час розгляду справи орган опіки та піклування не надав висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина, оскільки позивачка з дитиною проживає за кордоном, що позбавило можливості безпосередньо обстежити умови проживання дитини та участь у її вихованні відповідача, а відтак у матеріалах справи відсутні відомості, одержані в результаті обстеження умов проживання дитини, про участь батьків у її вихованні. Не встановлено і обставин, які свідчили б про аморальний спосіб життя відповідача, зловживання алкогольними напоями, вчинення насильства стосовно дитини або ж наявність у відповідача особливостей, які становлять реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, чи здійснення ним негативного впливу на нормальне самоусвідомлення дитини, що вказує на відсутність впливу будь-яких негативних факторів на неї. Навпаки із долучених до матеріалів справи скріншотів розмов сторін слідує, що відповідач намагається згладити конфлікти з позивачкою, просить її не хвилюватися, обіцяє "вернути" кошти на утримання сина. Також позивачкою не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті самої дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Щодо неналежного виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати аліментів, то вказана обставина сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, про що вказав Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2022 року у справі № 308/9081/21 (провадження № 61-8290св22). Таким чином, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до [PERSON] такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав. Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. При цьому, суд ураховує інтереси дитини, які полягають в забезпеченні її права на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості, розірвання ж сімейних зв`язків означатиме позбавлення дитини її коріння, спорідненості дитини з батьком і за відсутності виключних обставин позбавлення батьківських прав суперечитиме інтересам дитини, а відтак суд уважає, що в задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Щодо вимоги про стягнення неустойки (пені) за прострочення зі сплати аліментів, суд зазначає таке. Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (частина друга статті 196 СК України). Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. Якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1%. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Як установлено з матеріалів справи, [PERSON] зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, яка ним спростована не була, а отже, є підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України, у вигляді пені. Згідно із розрахунком заборгованості по аліментах, заборгованість [PERSON] станом на 01.05.2025 становить 33417,00 грн. Будь-яких доказів, які б свідчили, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини відповідача, матеріали справи не містять. Відсутні і дані про те, щоб відповідач звертався до суду із позовом про зменшення розміру аліментів та/або звільнення від їх сплати, як і від сплати заборгованості по аліментах. Відповідачем також не доведено, що ним вживались всі залежні від нього заходи щодо належного виконання зобов`язання із сплати аліментів протягом усього часу їх нарахування або його певної частини, а тому презюмується його вина у виникненні заборгованості по аліментах. Тобто належних та достатніх доказів на підтвердження відсутності вини [PERSON] у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, матеріали справи не містять. Позивачка у відповідному розрахунку навела розрахунок пені за просточення сплати аліментів за період з 20.05.2024 до 30.04.2025 з огляду на 1% розмір пені за кожен день прострочення та з урахуванням обмеження її у розмірі не більше 100% заборгованості за аліментами, заявила до стягнення 33417,00 грн пені, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 196 СК України. Враховуючи те, що відповідачем не спростовано вини у неналежному виконанні свого обов`язку зі сплати аліментів та виникненні заборгованості, а тому позовна вимога про стягнення неустойки (пені) підлягає до задоволення. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки (пені) за прострочення зі сплати аліментів слід задовольнити частково. Розподіл судових витрат: частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи те, що позивачка за вимогу про стягнення пені за прострочення зі сплати аліментів, яку суд задоволив, звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн. За вимогу про позбавлення батьківських прав позивачка, з урахуванням коефіцієнта - 0,8 за подання позову через "Електронний суд", сплатила 968,96 грн, однак у задоволені вказаної позовної вимоги суд відмовив, тому понесені [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору слід покласти на неї. Доказів на понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачка не надала, як і не заявила про намір такі подати у визначений ЦПК України строк, тому підстав для їх вирішення суд не встановив. На підставі викладеного, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, ст. 51 Конституції України, ст. 4, 5, 7, 150, 157, 155, 164, 196 СК України, ст. 81, 206 ЦПК України, ст. 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства",

Outcome: partial