Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач ТОВ «Фінпром Маркет» звернувся до суду з позовом шляхом пред`явлення позовної заяви до відповідача [PERSON] , яким просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за договором позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року у розмірі 23601,75 гривень, з яких заборгованість за основною сумою боргу - 7500,00 гривень, заборгованість за відсотками - 16101,75 гривень. Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 3500,00 грн. На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16 квітня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] укладено договір позики № 1344392 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), за умовами якого позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 7500,00 гривень, строк позики - 29 днів зі сплатою процентів у розмірі 1.99 % в день (базова процентна ставка/фіксована). Договір підписано електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису U8NMwOV2pS, що був надісланий на вказану відповідачем електронну адресу - [INFO]) у порядку визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Того ж дня, позикодавець на виконання пункту 1 Договору позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року, виконав свої зобов`язання, зокрема передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 7500,00 гривень шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № [NUMBER] , за посередництвом платіжної установи (ТОВ «ФК Фінекспрес», яка діє на підставі ліцензії на надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів без відкриття рахунку (платіжний інструмент для перерахування коштів на картковий рахунок фізичної особи), так як перерахунок коштів з банківського рахунку позикодавця на картковий рахунок фізичної особи технічно неможливий. Наведене вище, підтверджується електронною платіжною інструкцією № 8ffdb42e-5607-47b7-be1f-7c1e43a85171 від 16 квітня 2021 року, яка у свою чергу є первинним бухгалтерським документом, що складений та підписаний в електронній формі. Згідно із пунктом 6.5. Правил, у редакції, що діяла на час укладення договору позики, передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Отже, у договорі позики встановлено строк позики 29 днів, однак у самому договорі позики наявні умови щодо пролонгації або автопролонгації строку користування позикою. Умовами, які передбачені у Правилах, строк пролонгації обмежено 90 календарними днями. Отже, укладаючи договір позики, сторони узгодили порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування ним поза межами строку кредитування. Враховуючи викладені вище умови Договору позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року, та здійснені відповідачем платежі в рахунок погашення заборгованості за договором позики, які складають 1659,00 гривень, заборгованість останнього за договором позики складає 23601,75 гривень, зокрема: 7500,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу; 16101,75 гривень - сума заборгованості за відсотками. 26 жовтня 2021 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» (ідентифікаційний код юридичної особи - 35017877) уклали договір факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року. 03 квітня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» та ТОВ «Фінпром Маркет» (ідентифікаційний код юридичної особи - 43311346) уклали договір факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, в тому числі за договором позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року. Так, згідно з пунктом 5.2. зазначеного вище договору факторингу встановлено, що перехід від клієнта до позивача/фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому-передачі Реєстру заборгованостей, після чого позивач/фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідних прав вимог. Підписані сторонами акти прийому-передачі Реєстру заборгованостей підтверджують факт переходу від клієнта до позивача/фактора відповідних прав вимоги та є невід`ємними частинами цього договору. Відповідно до Реєстру прав вимог від 032 квітня 2023 року до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року ТОВ «Фінпром Маркет» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 25260,75 гривень, з яких: 7500,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу, 17760,75 гривень - сума заборгованості за відсотками. Аргументи учасників справи. 16 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] - адвоката Яреська Т.В., в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, на обґрунтування відзиву зазначив таке. По-перше, у матеріалах справи відсутні докази підтвердження обставин здійснення повної оплати фінансування за договорами факторингу після їх укладення, тобто доказів, які б підтверджували виконання сторонами умов договору факторингу та як наслідок набуття позивачем права грошової вимоги до відповідача за договором позики та можливості реалізації прав нового кредитора для звернення до суду з даним позовом. Крім того, представник відповідача, з посиланням на постанови Верховного Суду: від 02 листопада 2021 року № 905/306/17; від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18; від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17; від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012; від 17.01.2020 № 916/2286/16 та від 15 квітня 2024 року в справі № 2221/2373/12 зазначає, що для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія як заінтересована сторона на кожному етапі такої передачі повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора. Відсутність доказів на підтвердження повної оплати за договором факторингу є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволені позову про стягнення заборгованості за договором позики. По-друге, до відповідача паралельно телефонують різні компанії та вимагають оплату заборгованості, зокрема і ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і ТОВ «Фінпром Маркет», відповідач звертає увагу на те, що ТОВ «Фінпром Маркет» може бути неналежним кредитором щодо заборгованості по кредитному договору, оскільки компанії між собою не з`ясували, кому належить право вимагати борг. Разом з тим представник відповідача зазначив, що у матеріалах справи міститься копія акту звірки взаємних розрахунків між клієнтом і фактором за період з січня 2021 року по грудень 2022, 2023 років за договором факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року, крім того в матеріалах справи також міститься копія акту звірки взаєморозрахунків між фактором і позивачем за період з 03 квітня 2023 року по 01 листопада 2024 року за договором факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року. Враховуючи зазначене, з посиланням на постанову Верховного Суду по справі № 915/357/23, представник відповідача стверджує, що акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Акт звірки може вважатися доказом у справі на підтвердження певних обставин, зокрема на підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що відображена в акті інформація підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 19 квітня 2018 року у справі № 905/1198/17; від 05 березня 2019 року у справі № 910/1389/18; від 19 вересня 2019 року у справі № 910/14566/18; від 04 грудня 2019 року у справі № 916/1727/17. Отже, у зв`язку з відсутністю належних доказів оплати факторами (платіжних інструкцій про перерахування коштів), відсутні підстави констатувати, що за вказаними договорами факторингу такий перехід відбувся, зокрема й у частині права вимоги до відповідача. По-третє, щодо неправомірного нарахування процентів поза межами строку позики представник відповідача зазначив таке. Так, пунктом 2 «Параметри та умови позики, параметри, порядок і графік повернення позики та сплати процентів» договору позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року визначено таке: сума позики: 7500,00 гривень; строк позики (строк договору): 29 днів; процентна ставка (базова)/день: 1,99% (фіксована). Крім того, в таблиці до пункту 2 договору позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року зазначено: дата надання позики: 16 квітня 2021 року; дата повернення позики (останній день): 15 травня 2021 року. Отже, відповідач узгодив умови позики, при яких в кінці строку позики він повинен повернути 7500,00 гривень тіла кредиту та 4328,25 гривень процентів, а разом 11828,25 гривень. Представник відповідача стверджує, що зі змісту позовної заяви слідує, що позивач стягує виключно тіло позики та нараховані за користування позикою проценти, а не проценти за частиною 2 статті 625 ЦК України. Отже, позивач не має права стягувати незаконно нараховані проценти поза межами строку позики, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт продовження строку позики за ініціативою відповідача. Крім того, представник відповідача посилається на неможливість застосування положення Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», як на підставу автопролонгації договору позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року, оскільки зазначені правила не підписані відповідачем. Представник відповідача зазначив, що Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» навіть не містять підписів посадових осіб первісного кредитора в розумінні Закону України «Про електронну комерцію». Отже, посилання позивача на пункти Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», які не були узгоджені з відповідачем, не містять його підпису, є безпідставними та суперечать умовам договору позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року. 17 червня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача ТОВ «Фінпром Маркет» Гедзь О.В., в якій остання зазначила таке. Підтвердження оплати за договором факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року та № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року у даній справі немає вирішального значення, адже сторони за договорами факторингу визначили, що моментом переходу права грошової вимоги є підписані сторонами додатки № 4 та № 5 до договору факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року та додатки №4 та №5 до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року. Представник позивача з посиланням на постанови Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 2-879/11, (провадження № 61-10005св21) та від 03 листопада 2021 року у справі № 301/2368/14-ц (провадження № 61-11546св21) зазначає, що перевіряти перерахунок коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги/факторингу необхідно у випадку якщо зазначеним договором визначений момент набуття новим кредитором права вимоги до боржника після здійснення оплати за вказаним договором. У даній справі моментом переходу права грошової вимоги є підписання додатків до договору та прийняття реєстру прав вимог які передаються, а саме: додаток № 4 та № 5 до договору факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року та Витяг з реєстру прав вимог від 26 жовтня 2021 року до договору факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року; додаток № 4 та № 5 до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року та Витяг з реєстру прав вимог від 03 квітня 2023 року до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року. З посиланням на постанову Верховного суду у справі № 910/1389/18 представник позивача зазначила, що підписання акту звірки уповноваженими особами є доказом, що свідчить про визнання заборгованості у разі її наявності. Представник позивача звертає увагу суду, що позивач не позиціонував акт звірки як первинний бухгалтерський документ, а надав як доказ відсутності заборгованості за відповідними договорами факторингу, тобто в матеріалах справи наявний документ, підписаний директором/уповноваженою особою попереднього кредитора про відсутність заборгованості фактора перед клієнтом за відповідними договорами факторингу. Крім того, акт звірки підписано за допомогою програмного забезпечення «ВЧАСНО» електронним цифровим підписом (відповідний протокол перевірки міститься в матеріалах справи), а тому докази розрахунків містяться в матеріалах справи. Доводи представника відповідача щодо безпідставного нарахування заборгованості за процентами є передчасними, оскільки таке нарахування здійснювалось у відповідності до умов договору та додатків до них/правил, й саме через неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань. Позивач просить стягнути суму заборгованості за договорами позики лише до моменту відступлення права вимоги первісними кредиторами, інших нарахувань позивачем не заявлялось, зокрема процентна ставка за понадстрокове користування позикою - 2.70 % за кожен день, яка передбачена договором позики, погодженими відповідачем та регламентована правилами надання грошових коштів у позику - не нараховано, оскільки зазначена процента ставка значно фінансово навантажить відповідача. Рух справи. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2025 року провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Яреська Т.В. про витребування доказів та витребувано у ТОВ «Фінпром Маркет» належним чином засвідчені копії документів на підтвердження перерахування коштів за договором факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року та належним чином засвідчені копії документів на підтвердження перерахування коштів за договором факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року. На виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2025 року представник позивача Гедзь О.В. надала до суду Акти звірки взаємних розрахунків за договором факторингу № 2610 від 26 жовтня 2021 року та Акт звірки взаємних розрахунків за договором факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року, крім того, на обґрунтування зазначених документів повторно послалась на обставини, викладені у відповіді на відзив. Участь у справі сторін та інших учасників справи. Представники позивача ТОВ «Фінпром Маркет» Ткаченко Ю.О. та Гедзь О.В. у судове засідання не з`явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Яресько Т.В., який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 16 квітня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку) № 1344392. Відповідно до пункту 2 Договору, сума позики 7500,00 гривень, строк позики (строк договору) 29 днів, фіксована базова процентна ставка становить 1,99% в день, договір підписаний [PERSON] за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором U8NMwOV2pS. Згідно із пунктом 1 Договору позики, за цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (надалі «позику»), на погоджений умовами договору строк (надалі «строк позики»), шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики. Згідно із підпунктом 4.1. пункту 5 Договору позики, підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що він ознайомився на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/ з повною інформацією щодо Позикодавця та його послуги, що передбачено статтею 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до підпункту 4.2. даного договору, позичальник до моменту підписання договору вивчив цей договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), що розміщені на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license/, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього договору, а також зазначена у правилах процедура і наслідки оформлення позичальником подовження строку користування позикою (пролонгація), йому зрозумілі. Положеннями пункту 5 Договору передбачено, що договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно - телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» Договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Згідно із пунктом 6.5. Правил, у редакції, що діяла на час укладення договору позики, передбачено, що у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) товариство має право нараховувати проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно в якості процентної ставки на позику за понадстрокове користування. Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», перебувають у загальному доступі та опубліковані на сайті www.mycredit.ua. Відповідно до довідки про ідентифікацію ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» підтверджує, що клієнт [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , з яким укладений договір № 1344392 від 16 квітня 2021 року ідентифікований ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Акцепт договору позичальником: одноразовий ідентифікатор - U8NMwOV2pS, час відправки ідентифікатора позичальнику - 16 квітня 2021 року 13:45:27. Відповідно до платіжної інструкції/операція № 8ffdb42e-5607-47b7-be1f-7c1e43a85171 від 30 квітня 2025 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на рахунок № [NUMBER] , отримувач: [PERSON] перераховано кошти у сумі 7500,00 гривень, переказ коштів на банківську карту відповідача, підтверджується також листом № 10/04/25-96 від 10 квітня 2025 року та довідкою ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 30 квітня 2025 року. 26 жовтня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» («Клієнт») та ТОВ «Фінансова компанія управління активами» («Фактор») укладено договір факторингу № 2610, за цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право вимоги до боржників, зазначених у Реєстрі заборгованостей. Відповідно до Реєстру прав вимоги № 2 від 26 жовтня 2021 року до Договору факторингу № 2610, ТОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло права грошової вимоги до [PERSON] у сумі 25260,75 гривень. 03 квітня 2023 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ УПРАВЛІННЯ АКТИВАМИ» («Клієнт») та ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» («Фактор») укладений договір факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року, за умовами якого позивач набув права грошової вимоги до боржників, у тому числі до відповідача [PERSON] за договором позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року. Відповідно до Реєстру заборгованості до договору факторингу № 030423-ФК від 03 квітня 2023 року ТОВ «ФІНПРОМ МАРКЕТ» набуло право грошової вимоги до відповідача в сумі 25260,75 гривень, з яких: 7500,00 грн. - сума заборгованості за тілом, 17760,75 гривень - сума заборгованості за відсотками. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року за період з 16 квітня 2021 року по 28 травня 2025 року заборгованість [PERSON] за договором позики складає 23601,75 гривень, з яких: заборгованість за тілом позики - 7500,0 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами - 16101,75 гривень. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). В силу положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Кредитний договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (пароля), про що свідчить пункт 11 договору - реквізити сторін. Факт отримання коштів від ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» у розмірі 7500,00 гривень [PERSON] підтверджується платіжною інструкцією/операцією № 8ffdb42e-5607-47b7-be1f-7c1e43a85171 від 30 квітня 2025 року, за якою ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на рахунок № [NUMBER] , отримувач: [PERSON] перераховано кошти у сумі 7500,00 гривень; переказ коштів на банківську карту відповідача підтверджується також листом № 10/04/25-96 від 10 квітня 2025 року та довідкою ТОВ «ФК «Фінекспрес» від 30 квітня 2025 року. Крім того, представник відповідача [PERSON] - адвокат Яресько Т.В. в судовому засіданні підтвердив факт укладення договору позики № 1344392 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] та надходження коштів на банківський кредитний рахунок [PERSON] . Отже, ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконало свої зобов`язання за електронним договором позики від 16 квітня 2021 року та надало відповідачу грошові кошти в сумі 7500,00 гривень, однак відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за договором, що не спростовано відповідачем, у зв`язку з чим останній має заборгованість за договором позики за основною сумою боргу - 7500,00 гривень. Щодо стягнення суми заборгованості за відсотками суд зазначає таке. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно умов договору позики № 1344392 (на умовах повернення позики в кінці строку позики), строк договору - 29 днів, дата надання позики - 16 квітня 2021 року по 15 травня 2021 року - дата повернення позики (останній день). Отже, строк кредитування сплинув 15 травня 2021 року. Відповідно до підпункту 4.2 пункту 4 Договору, позичальник до моменту підписання Договору вивчив цей Договір та Правила надання грошових коштів у позику (на умовах повернення позики в кінці строку позики), у тому числі і на умовах фінансового кредиту, розміщені на сайті https://mycredit.ua.documentslicense/ (надалі правила), їх зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладання цього договору, а також зазначена в Правилах процедура і наслідки оформлення позичальником продовження строку користування позикою (пролонгація) або застосування (пролонгація), йому зрозумілі. Дійсно, розділ 7 Правил надання грошових коштів у позику містить певні умови продовження строку користування позикою. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані фінансовою установою Правила надання грошових коштів у позику були надані при укладенні договору позичальнику, який ознайомився і погодився з ними, підписуючи договір позики, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив саме ті умови, які викладені в наданій позивачем до позову редакції, у тому числі й щодо пролонгації договору. Надані позивачем Правила надання грошових коштів у позику, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в договорі, який безпосередньо підписаний відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому правил приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Тому, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови пролонгації по кредиту. У судовому засіданні представник відповідача заперечував факт узгодження сторонами за договором позики ті умови позики, за яких відповідач має сплачувати проценти поза межами строку позики, та факт узгодження продовження строку позики за ініціативою відповідача. До того ж, позивачем не надано доказів звернення позичальника за продовженням строку користування позикою у будь-який спосіб, чи то визначений договором, чи законом. Тому, у позикодавця виникло право нарахування процентів за договором тільки у межах строку його дії - до 15 травня 2021 року. Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 11 липня 2018 року у справі № 366/1088/16-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де суд зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, враховуючи наведене, підстави для нарахування та сплати відсотків за період з 16 квітня 2021 року по 13 серпня 2021 року, тобто за 120 днів, відсутні. Розрахувати суму відсотків за договором позики необхідно в межах строку дії договору, тобто за 29 днів, починаючи з 16 квітня 2021 року по 15 травня 2021 року. Розмір відсотків, , який підлягає стягненню з відповідача, складає 4328,25 гривень (7500 гривень х 1,99% : 100% = 149,2 гривень х 29 днів). Згідно з частиною 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Враховуючи, що ТОВ «Фінпром Маркет» не доведено належними та допустимими доказами погодження сторонами умов пролонгації договору, до того ж, позивачем не надано доказів звернення позичальника за продовженням строку користування позикою у будь-який спосіб, чи то визначений договором, чи законом, суд висновує про часткове задоволення позову ТОВ «Фінпром Маркет» до [PERSON] в частині стягнення суми заборгованості за процентами у розмірі 4328,25 гривень, оскільки у позикодавця виникло право нарахування процентів за договором тільки у межах строку його дії - з 16 квітня 2021 року до 15 травня 2021 року. Щодо переходу до позивача ТОВ «Фінпром Маркет» права вимоги за договором позики. Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи. Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. За сформованою позицією Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 643/4902/14-ц тлумачення частини 1 статті 512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору факторингу (глава 73 ЦК України). Згідно статті 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Відповідно до статті 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги. Згідно зі статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги. Можливість заміни кредитора в зобов`язанні передбачена положеннями статті 512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. При цьому, відступлення права вимоги призводить до заміни сторони за кредитним договором (кредитора) та не змінює умови укладеного кредитного договору. Факт сингулярного правонаступництва, тобто за яким до позивача перейшло право кредитора за договором позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами. Як вже було вказано вище, пунктом 5.2. зазначених вище договорів факторингу визначено, що перехід від клієнта до позивача/фактора прав вимог за портфелем заборгованості відбувається в момент підписання актів прийому-передачі Реєстру заборгованостей, після чого позивач/фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля Заборгованості та набуває відповідних прав вимог. Тобто дані договори є результатом домовленості сторін і відповідають загальним засадам цивільного законодавства, встановленим статтею 3 ЦК України. Позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. До вказаних договорів факторингу додані підписані реєстри прав вимог, згідно яких слідує, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступає ТОВ «Фінансова компанія управління активами», а воно в свою чергу відступає ТОВ «Фінпром Маркет» право вимоги заборгованостей до боржників у тому числі і до [PERSON] за договором позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року у сумі 25260,75 гривень (7500,00 гривень заборгованість за тілом та 17760,75 гривень за процентами). Обидва договори факторингу та реєстри прав вимог містять чітку інформацію щодо боржника, номеру та дати договору позики, укладеному між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] , та суми заборгованості. Договори факторингу та реєстри прав вимог містять підписи сторін, за такого є належними та допустимими доказами. Зважаючи на викладене, доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Яреська О.О. про недоведеність факту відступлення права грошової вимоги за укладеним 16 квітня 2021 року договором позики до позивача не є обґрунтованими, оскільки спірні договори факторингу у пунктах 5.2. передбачають положення, відповідно до якого перехід від клієнта до фактора прав вимоги за портфелем заборгованості з моменту підписання Актів прийому-передач Реєстрів заборгованості (з одночасною передачею Реєстрів заборгованості в електронному вигляді), після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно портфеля заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Тобто в даному випадку сторони договорів факторингу безпосередньо в спірних договорах визначили момент, з якого фактор набуває права вимоги до боржників, а саме з моменту підписання Актів прийому-передач Реєстрів заборгованості (з одночасною передачею Реєстрів заборгованості в електронному вигляді), які містяться в матеріалах справи. Отже, з огляду на викладені вимоги закону та встановлені судом обставини доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Яреська Т.В. про те, що позивач не набув права грошової вимоги до відповідача в зв`язку з тим, що матеріали справи не містять докази на підтвердження оплати ціни продажу за відповідними договорами факторингу та те, що акти звірки не можуть бути належними доказами сплати ціни продажу за відповідними договорами факторингу, є необґрунтованими, оскільки відповідно до спірних договорів факторингу момент переходу до фактора права вимоги до боржників не пов`язаний із здійсненням оплати ціни продажу за відповідними договорами, а пов`язаний із моментом підписання Актів прийому-передач Реєстрів заборгованості (з одночасною передачею Реєстрів заборгованості в електронному вигляді). Посилання представника відповідача [PERSON] - адвоката Яреська Т.В. на позиції Верховного Суду з метою обґрунтування позиції про те, що позивач не набув права вимоги до відповідача за договорами факторингу, суд вважає нерелевантними. Так, в даному конкретному випадку помилково стверджувати про виникнення права вимоги з моменту повної оплати за договором факторингу, оскільки в кожному випадку необхідно чітко виходити з умов договору, які передбачають момент виникнення відповідного права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах, на які посилається представник відповідача - адвокат Яресько Т.В., обґрунтовуючи доводи відзиву про відсутність факту переходу грошової вимоги до позивача. Крім того, суд висновує, що правова позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові від 21 липня 2021 року по справі № 334/6972/17, на яку посилається представник відповідача Яресько Т.В., не може бути застосована до даного конкретного випадку, оскільки в аналізованій справі Верховний Суд здійснює аналіз зовсім інших правовідносин, ніж склались по даній справі, а саме порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору. Щодо посилання представника відповідача [PERSON] - адвоката Яреська Т.В. на постанови Верховного Суду від 27 вересня 2021 року по справі № 5026/886/2012 та 15 квітня 2024 року по справі № 2221/2373/12, суд зазначає також про нерелевантність такого посилання, оскільки в аналізованих постановах Верховний Суд надає оцінку правовідносинам, що склалися при заміні сторони виконавчого провадження, де положення ЦК України, які регулюють правовідносини внаслідок укладення договору факторингу не застосовувались. Також інші правовідносини ніж ті, що склалися між сторонами у даній справі, були предметом дослідження Верховного Суду (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року по справі № 905/306/17 та від 17 січня 2020 року по справі № 916/2286/16, на які посилається представник відповідача). Виходячи з системного аналізу практики Верховного Суду, суд висновує, що посилання представника відповідача на сталу судову практику у вигляді чисельних постанов Верховного Суду не є в даному конкретному випадку релевантним, оскільки питання переходу права вимоги не завжди пов`язане із моментом повної оплати за конкретним договором факторингу. Так, Верховний Суд, зокрема у постанові від 02 листопада 2021 року по справі № 905/306/17, на яку посилається представник відповідача Яресько Т.В., звертає увагу, що умовами договорів факторингу може бути передбачено, що права грошової вимоги вважаються відступленими в день отримання клієнтом (стороною 1) в повному обсязі оплати за такими договорами. Натомість, Верховний Суд зазначає, що договори факторингу також можуть не містити відповідних положень, а моментом передачі права вимоги можуть визначати момент укладення такого договору або підписання актів прийому-передачі Реєстру заборгованостей тощо, як це було в даній справі. Суд звертає увагу, що Верховний Суд не є категоричним у своїй позиції про обов`язковість здійснення виплат одним господарюючим суб`єктом на користь іншого господарюючого суб`єкта за договором факторингу як обов`язкової умови переходу права вимоги за таким договором, оскільки в кожному конкретному випадку необхідно виходити з конкретних умов відповідного договору факторингу. Отже, позивач набув права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором позики № 1344392 від 16 квітня 2021 року, враховуючи наведене, суд висновує про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Фінпром Маркет» та про наявність підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики на користь ТОВ «Фінпром Маркет» у загальному розмірі 11823,25 гривень, з яких: - 7500,00 гривень - сума заборгованості за основною сумою боргу; - 4328,25 гривень - сума заборгованості за відсотками. Щодо витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги. Представник позивач надав до суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу договір про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01 листопада 2024 року, укладений між ТОВ «Фінпром Маркет» та адвокатом «Ткаченко Юлія Олегівна», витяг з Акту № 12-ІІ приймання-передачі наданої правничої допомоги від 01 листопада 2024 року, відповідно до яких вартість наданих послуг складає 3500 гривень, з яких: вивчення та збір документів, визначення правової позиції - 500 гривень, складання позовної заяви - 3000 гривень, а також платіжна інструкція кредитового переказу коштів від 30 квітня 2025 року. 16 червня 2025 року представник відповідач [PERSON] - адвокат Яресько Т.В. одночасно з відзивом на позов надав заяву про стягнення судових витрат на правничу допомогу, в якій зазначив, що відповідачем були понесені витрати на правничу допомогу на загальну суму 14000,00 гривень. На обґрунтування заяви представник відповідача Яресько Т.В. зазначив таке. Так, представництво інтересів відповідача по даній справі здійснював адвокат Яресько Т.В. на підставі договору про надання правничої (правової) допомоги №20101 від 18 грудня 2024 року. Відповідно до пункту 3.1 договору, розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правничу (правову) допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін. Відповідно до пункту 2 додатку № 2 до договору вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксовану суму 14 000,00 гривень. Пунктами 7.1-7.3 додатку №2 до договору встановлено, що правова допомога вважається наданою після підписання сторонами акту приймання-передачі послуг, який підписується сторонами та скріплюється печатками (за наявності). Адвокат надає клієнту Акт приймання-передачі послуг, в якому зазначається детальний зміст наданої правової допомоги (за необхідності), розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов договору, додаткові витрати, які були понесені адвокатом понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце). Клієнт зобов`язаний протягом 5 (п`яти) днів з моменту отримання Акту приймання-передачі послуг підписати його або протягом вказаного строку надати письмове заперечення, в якому обґрунтувати причину відмови від приймання наданої правової допомоги та підписання відповідного акту. 16 червня 2025 року адвокат Яресько Т.В. та відповідач підписали Акт приймання-передачі послуг № 1, тим самим підтвердивши, що послуги адвокатом Яресько Т.В. були надані в повному обсязі, відповідач оплатив послуги шляхом авансування у розмірі 14000,00 гривень, про що отримав від адвоката Яреська Т.В. розрахункову квитанцію №04/06/25 від 04 червня 2025 року, як це передбачено пунктом 7.5 додатку № 2 до договору. Враховуючи зазначене представник позивача Яресько Т.В. просить суд стягнути з ТОВ «Фінпром Маркет» на користь [PERSON] витрати на правничу (правову) допомогу у розмірі 14000,00 гривень. 17 червня 2025 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» Гедзь О.В. надала одночасно з відповіддю на відзив заяву, якою просила відмовити відповідачу в компенсації витрат на правничу допомогу з таких підстав. Так, зазначені відповідачем витрати у малозначній справі є значно завищеними, оскільки не потребують значної витрати часу. Крім того, витрати відповідача на правничу допомогу у розмірі 14000,00 гривень перевищують суму отриманого відповідачем кредиту у 186,66 % та дорівнюють 59 % від ціни позову, а тому є завищеними та неспівмірними до предмету позову. Крім того зазначає, що витрати відповідача на правничу допомогу перевищують витрати позивача на 400 %, на думку позивача, складання відзиву на позовну заяву та усна консультація відповідача займає значно менше часу, чим аналіз документів та складання позовної заяви представником позивача. За результатами оцінки доводів сторін та наданих доказів щодо компенсації витрат на правничу допомогу, суд дійшов такого висновку. Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постановах Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18, від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18, від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту. Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)). У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Щодо заяви представника позивача ТОВ «Фінпром Маркет» - Гедзь О.В. про стягнення витрат на правову допомогу з відповідача [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити таке. Судом встановлено, що 01 листопада 2024 року між адвокатом Ткаченко Ю.О. та ТОВ «Фінпром Маркет» укладений договір про надання правничої допомоги № 01-11/24. До суду надано витяг з акту № 12-П приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01 листопада 2024 року, в якому зазначено які юридичні послуги були надані клієнту, вартість кожної послуги. Загальна вартість наданих послуг за вказаним розрахунком 3500,00 гривень. Згідно з актом приймання-передачі справ на надання правничої допомоги, який є додатком № 1 до договору № 01-11/24 про надання правничої допомоги від 01 листопада 2024 року, сторони підтвердили той факт, що клієнт передав, а адвокат прийняв на себе зобов`язання надати правничу допомогу у справах, які визначені в цьому акті, до якого входить цивільна справа за позовом ТОВ «Фінпром Маркет» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до платіжної інструкції кредитного переказу коштів №579934664.1 від 30 квітня 2025 року Ткаченко Ю.О. прийнято від ТОВ «Фінпром Маркет» на підставі акту № 12-П приймання наданої правничої допомоги від 30 квітня 2025 року за договором про надання правничої допомоги № 01-11/24 від 01 листопада 2024 року суму у розмірі 399000,00 (триста дев`яносто дев`ять тисяч) гривень. Суд зазначає, що наведений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є обгрунтованим, об`єктивним та співмірним з ціною позову, а також таким, що не заперечується стороною відповідача, а тому підстави для його зменшення у суду відсутні. Отже, враховуючи наведене та положення статті 141 ЦПК України, суд висновує про стягнення витрат на професійну правничу допомогу із відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Фінпром Маркет» пред`явило вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідача на суму 3500,00 гривень, тоді як суд виснував про часткове задоволення позивачем позовних вимог на суму 11828,25 гривень, що становить 50 % від ціни позову. За наведених обставин та відповідно до вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України з [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 1750 гривень (3500,00 х 50 % : 100). Щодо заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Яреська Т.В. про стягнення витрат на правничу допомогу з позивача суд вважає за необхідне зазначити таке. З наданого суду договору № 20101 від 18 грудня 2024 року, укладеного між адвокатом Яреськом Т.В. та [PERSON] , слідує, що адвокат Яресько Т.В. прийняв доручення [PERSON] та взяв на себе зобов`язання надати останньому правничу (правову) допомогу, зокрема щодо: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з приводу правових питань; складання заяв, скарг, пропозицій, адвокатських запитів та процесуальних документів; здійснення представництва [PERSON] перед фізичними та юридичними особами, в державних та судових органах, а також у всіх без винятку підприємствах, установах та організаціях. Відповідно до додатку № 2 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 20101 від 18 грудня 2024 року, у відповідності до пункту 2 останнього вартість послуг за домовленістю сторін складає фіксований гонорар 14000,00 гривень З акту приймання-передачі послуг № 1 від 16 червня 2025 року слідує, що адвокат Яресько Т.В. надав [PERSON] послуги з правничої допомоги щодо супроводження судової справи 635/4253/25 в суді першої інстанції. Відповідно до розрахункової квитанції № 04/06/25 про отримання гонорару за договором № 20101 від 18 грудня 2024 року адвокатом Яреськом Т.В. прийнято від [PERSON] згідно з договором про надання правничої (правової) допомоги № 20101 від 18 грудня 2024 року 14000,00 гривень. Представник позивача ТОВ «Фінпром Маркет» Гедзь О.В. щодо заяви представника відповідача Яреська Т.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу подала заперечення щодо визначеного відповідачем її розміру. При вирішенні питання щодо відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, суд зазначає таке. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, виходячи з вищезазначеного положення норми процесуального закону, оскільки, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та відмову у задоволенні певної частини позовних вимог, відповідач має право на відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу пропорційно до тієї частини вимог, в задоволенні якої було відмовлено позивачу. Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу відповідача, суд, враховуючи заперечення сторони позивача щодо розміру заявленої відповідачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що, не зважаючи на фіксований розмір гонорару адвоката, такий розмір витрат є вочевидь завищеним, не відповідає критерію розумної необхідності та не є співмірним з ціною позову, яка складає 23601,75 гривень. Враховуючи зміст спірних правовідносин, що склалися між сторонами, щодо якої наявна сталена судова практика, обсяг та кількість складених представником процесуальних документів (відзив на позовну заяву, клопотання про витребування доказів, заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції), участь представника відповідача в судовому засіданні 21 липня 2025 року в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів, суд вважає, що фактичний обсяг наданих адвокатом відповідачу юридичних послуг відповідачу не є значним, а тому розмір фіксованого гонорару за договором про надання правничої допомоги в межах даної справи не відповідає критеріям реальності і розумності, а тому має бути зменшений судом. За таких обставин, суд вважає, що заявлені відповідачем вимоги про стягнення понесених ним витрат на правничу допомогу в сумі 14000,00 гривень є завищеними, не відповідають критерію розумної їх необхідності та підлягають зменшенню до 5000,00 гривень. Позовні вимоги ТОВ «Фінпром Маркет» задоволені на 50 %, отже витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача складають 2500,00 гривень (5000,00 гривень х 50 %), що відповідає частині вимог, у задоволенні яких було відмовлено позивачу. Щодо розподілу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. Згідно з платіжною інструкцією кредитного переказу коштів № 579935733.1 від 27 травня 2025 року при пред`явленні позову до суду позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Фінпром Маркет» пред`явило вимогу майнового характеру (стягнення заборгованості за договором позики) на суму (ціну позову) 23601,75 гривень, тоді як суд виснував про часткове задоволення заявлених вимог на суму 11828,25 гривень, що становить 50 % від ціни позову. За наведених обставин та відповідно до вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 гривень (2422,40 х 50 % : 100). Остаточно вирішуючи питання про суму відшкодування понесених сторонами судових витрат, які складаються з витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 3500,00 гривень та сплату судового збору в розмірі 2422,40 гривень, а також витрат відповідача на правничу допомогу у встановленому судом розмірі 5000,00 гривень, які підлягають стягненню з іншої сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд висновує про можливість застосування положень частини 10 статті 141 ЦПК України та здійснення взаємозаліку сум судових витрат. Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Отже, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача сплатити відповідачу різницю від суми судових витрат, які підлягають стягненню, що складає 461,20 гривень (1750+1211,20 - 2500 = 461,20). На підставі викладеного,

Outcome: partial