Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

позивач [PERSON] в особі його представника адвоката Мельника Я.Ю. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення останньої з будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10 жовтня 1999 року [PERSON] та [PERSON] одружились. 27 жовтня 2003 року [PERSON] придбав у [PERSON] домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] , та земельну ділянку, розташовану там же, розміром нуль цілих дві тисячі дев`яносто три тисячних га, відведеної для будівництва та обслуговування житлового будинку. Згідно Витягу № 1868267 від 31 жовтня 2003 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що 31 жовтня 2003 року було здійснено реєстрацію права власності даного домоволодіння за номером запису 90 в книзі 2, де вказано реєстраційний номер: 1988932; власник: [PERSON] ; форма власності: приватна; частка: 1/1. З інформаційної довідки № 328443323, сформованої 07 квітня 2023 року з реєстру прав власності на нерухоме майно також вбачається, що одноосібним власником (частка 1/1) домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . 02 грудня 2015 року рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області у справі № 304/1491/15-ц (провадження № 2/304/541/2015) було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , а також відновлено після розірвання шлюбу [PERSON] дошлюбне прізвище [PERSON] . В подальшому, 27 квітня 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, від якого мають дитину доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач разом зі своєю сім`єю, маючи намір переїхати проживати до свого жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , неодноразово звертався до відповідача з проханням його звільнити, однак такі звернення ігноруються відповідачем та завжди призводять до конфліктних ситуацій між ними. Очевидно, що позивач будучи повноправним власником будинку за адресою: [ADDRESS] , не має змоги разом зі своєю сім`єю в ньому оселитися, оскільки в даному будинку проживає відповідач зі своїм співмешканцем. У зв`язку з цим, позивач вимушений орендувати інше житлове приміщення, так як власного житла, окрім будинку у с. Порошково, не має. Щомісячна оренди житлового приміщення протягом тривалого часу є відчутним тягарем в умовах сьогодення для позивача та його сім`ї, оскільки не дивлячись на ринкове зростання цін оренди, позивач має і постійні витрати пов`язані із наявністю інвалідності та захворюванням: хронічна мієлолейкемія (рак крові). Враховуючи стан здоров`я позивача слід звернути увагу на протипоказання, передбачені в Довідці до акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 295189 від 02 лютого 2023 року, а саме: протипоказання щодо психоемоційного навантаження. Тобто позивач в силу свого захворювання змушений уникати провокативних дій з боку відповідача, оскільки такі призводять до поганого самопочуття та погіршення його стану здоров`я загалом. Відповідач, знаючи про це, розраховує, що позивач не буде займатися питанням її виселення, оскільки заклопотаний своїм станом здоров`я (регулярні відвідування медичних закладів, хіміотерапії тощо) та іншими повсякденними проблемами, пов`язаними зі станом здоров`я (побутові, матеріальні, сімейні тощо). Як неодноразово наголошувала [PERSON] при зустрічі з колишнім чоловіком, йому не вистачить часу життя, щоб її виселити. З Витягу № 72 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 03 травня 2023 року адміністратором відділу «ЦНАП» виконавчого комітету Порошківської сільської ради вбачається, що відповідач вважається зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Окрім позивача та відповідача за даною адресою зареєстровані також їх спільні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на відміну від відповідача не проживають у даному будинку, оскільки вже тривалий час мешкають разом зі своїми сім`ями за межами території України. Також зареєстрованою за даною адресою вважається і донька позивача від другого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Окремо зазначає, що відповідач має власне житло у [ADDRESS] , яке, як відомо позивачу, вона здає в оренду третім особам та хизується тим, що у зв`язку з війною її прибутки від такої оренди зросли вдвоє у порівнянні з довоєнним часом. Також звертає увагу на те, що відповідач постійно мешкає у спірному житловому будинку, яке по своїй суті є сервітутом. На період проживання у шлюбі з позивачем [PERSON] набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком, проте такий є тимчасовим. Оскільки підставою для вставлення особистого сервітуту був факт реєстрації у поєднанні з фактом подальшого вселення відповідача до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин між сторонами у 2015 році тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника. Відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, тому її право на користування чужим майном припинено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України. З огляду на вищевикладене просить позов задовольнити.\~ Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 травня 2024 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Гевці В.М. (том 1, а. с. 52).\~ Ухвалою судді від 22 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про виселення, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, залучено Виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області до участі в цій справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, призначено підготовче судове засідання та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву (а. с. 54-56). Дев`ятого червня 2023 року представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] адвокат Мицянка А.М. подав відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про виселення відмовити. Зазначає, що відповідач [PERSON] не погоджується з твердженням позивача про те, що він є одноособовим власником спірного житлового будинку, оскільки такий набутий за час шлюбу, а відтак є у відповідності до ст. 60 СК України та ст. 368, 370 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу між сторонами у 2015 році [PERSON] та двоє неповнолітніх дітей залишилися проживати у спільному житловому будинку, проти чого позивач [PERSON] не заперечував. Крім цього, у зв`язку з подальшим проживанням відповідача з дітьми у цьому будинку, на підставі усної домовленості з позивачем вона написала заяву про відмову від примусового стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Відтак рішення суду від 02 грудня 2015 року в частині стягнення з [PERSON] на користь відповідача аліментів на утримання дітей не було пред`явлено до виконання, вона утримувала та забезпечувала дітей самостійно. Також зазначає, що позивач у позовній заяві стверджує, що [PERSON] чинить йому перешкоди у користуванні житловим будинком, однак вказане спростовується тим, що у цьому будинку зареєстрована його донька [PERSON] , [INFO] , яка народилася у нього від інших відносин. Звертає увагу на те, що укладений між сторонами шлюб був розірваний 02 грудня 2015 року, а донька [PERSON] народилася [INFO] , тобто у досить короткий час після розірвання шлюбу, у позивача склалися інші відносини з [PERSON] , з якою він зареєстрував шлюб вже після народження дитини [INFO] . Попри це, відповідач не заперечувала проти реєстрації дитини позивача від інших стосунків у житловому будинку, який належить їм на праві спільної сумісної власності відповідно до закону, що підтверджується доданим до позовної заяви витягом з реєстру Тур`є-Реметівської територіальної громади. Отже, сторони рівно користуються спільним житловим будинком. Обставини щодо стану здоров`я [PERSON] не стосуються предмета спору та не підтверджують факт щодо його одноособового права власності на цей житловий будинок, а тим більше не є підставою для виселення [PERSON] . Не стосується предмета спору і посилання позивача на те, що у [PERSON] є на праві власності інше нерухоме майно. Докази подані позивачем щодо оренди житлового приміщення, а саме договір оренди від 01 червня 2022 року та від 01 травня 2023 року та рахунок про оплату оренди цього житлового приміщення (квартири) не відносяться до предмета спору та ніяк не впливають на спірні правовідносини у цій справі. Позивач добровільно орендує вказане житлове приміщення та проживає у ньому разом зі своєю сім`єю (том 1, а. с. 59).\~\~\~\~\~\~ Крім цього, 09 червня 2023 року представник відповідача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] адвокат Мицянка А.М. подав зустрічний позов до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, в якому просив суд: 1) визнати житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (загальна площа (кв.м.): 91,4 житлова площа (кв.м.): 49,6 (три кімнати) за адресою: [ADDRESS] з надвірними будівлями спільною сумісною власністю подружжя; 2) в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами (загальна площа (кв.м.): 91,4, житлова площа (кв.м.): 49,6 (три кімнати) за адресою: [ADDRESS] ; 3) визнати земельну ділянку кадастровий номер 2123283001:01:001:0001, площею 0,2293 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; 4) в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 2123283001:01:001:0001, площею 0,2293 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] ; 5) у задоволенні первісного позову [PERSON] до [PERSON] про виселення відмовити; 6) стягнути з відповідача на користь [PERSON] понесені судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 10 жовтня 1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, від якого у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 27 жовтня 2003 року подружжя придбало у [PERSON] житловий будинок та земельну ділянку, відведену для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу домоволодіння, та земельну ділянку, розташовану там же, розміром нуль цілих дві тисячі дев`ятсот три тисячних га, відведеної для будівництва та обслуговування житлового будинку. З 2003 року в зазначеному будинку сім`я була зареєстрована та проживала, вела спільне господарство, проводила ремонт цього будинку та обслуговувала земельну ділянку. Однак подружнє життя у сторін не склалося, відповідач [PERSON] тривалий час не проживав у спільному житловому будинку та мав інші відносини, а тому у 2015 році [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2015 року цей позов задоволено повністю шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей у розмірі по 650 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 19 листопада 2015 року і до досягнення дітьми повноліття, дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишено проживати при матері [PERSON] . Після розірвання шлюбу у 2015 року [PERSON] разом з дітьми залишилися проживати у спірному будинку, проти чого [PERSON] не заперечував. Зважаючи на це, [PERSON] на підставі усної домовленості з відповідачем [PERSON] написала заяву про відмову від примусового стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Відтак рішення суду від 02 грудня 2015 року в частині стягнення аліментів з відповідача не було пред`явлено до виконання, а дітей утримувала та забезпечувала самостійно [PERSON] . Крім цього, з 2015 року вона проводила ремонт в цьому будинку, доглядала за присадибною ділянкою, систематично здійснювала та продовжує здійснювати оплату комунальних послуг. Водночас [PERSON] не реалізовував своє право користування та розпорядження спільним будинком, не цікавився його станом та належністю його житлових умов. А тому, з огляду на те, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, позивач [PERSON] безперервно (з 2003 року і дотепер) володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном. Про порушення свого права власності на нерухоме майно, набуте під час шлюбу, вона дізналася, коли [PERSON] звернувся до суду (із первісним позовом) про її виселення із спільного житлового будинку (посилаючись на договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до якого він був покупцем та згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно є власником зазначеного майна в розмірі частки 1/1). Оскільки спірний житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , були придбані та набуття права власності на них відповідачем [PERSON] відбулося в період перебування сторін у шлюбі, отже на зазначене майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя (том 1 а. с. 70-76).\~ Ухвалою Перечинського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2023 року заяву представника позивачки за зустрічним позовом [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі № 304/904/23 задоволено частково вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (загальна площа 91,4 кв. м., житлова площа\~ 49,6 кв. м., три кімнати, за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку кадастровий номер 2123283001:01:001:0001, площею 0,2293 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , у іншій частині заяви відмовлено (том 1 а. с. 145-149). Четвертого січня 2024 року представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом ) [PERSON] адвокат Мельник Я.Ю. подав заяву про застосування позовної давності, у якій просив зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ залишити без задоволення у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. При цьому позовні давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Строк загальної позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). При цьому винятки з правил, встановлених ч. 1 та 2 ст. 261 ЦК України можуть бути встановлені законом. Так, у зустрічній позовній заяві про визнання майна спільною сумісною власність подружжя та його поділ [PERSON] стверджує, що «Про порушення свого права власності на нерухоме майно, набуте під час шлюбу з [PERSON] , позивачка [PERSON] дізналася, коли [PERSON] звернувся до суду (із первісним позовом) про її виселення із спільного житлового будинку (посилаючись на договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відповідно до якого він був покупцем та згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно є власником зазначеного майна в розмірі частки 1/1), а тому виникла необхідність про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ». Однак, дане твердження не заслуговує уваги, оскільки не відповідає дійсним обставинам справи і вказано позивачем за зустрічним позовом [PERSON] виключно для того, щоб сформувати у суду хибне уявлення щодо початку перебігу строку позовної давності виходячи з наступного. Так, ще 19 листопада 2015 року [PERSON] (станом на сьогодні у зв`язку з розірванням шлюбу прізвище змінено [PERSON] ) звернулася до Перечинського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про поділ даного спільно-набутого майна. У позовній заяві позивач [PERSON] просила, зокрема, забезпечити позов шляхом накладення арешту на житловий будинок [ADDRESS] та розділити між ними спільно-набуте майно, а саме житловий будинок\~ [ADDRESS] в наступних розмірах: 80 відсотків житлового будинку залишити у власності позивача, 20 відсотків житлового будинку залишити у власності відповідача. Серед додатків позовної заяви від 19 листопада 2015 року міститься і доданий саме нею договір купівлі-продажу житлового будинку, про який начебто вони не знали та «довідалися» про нього тільки при отриманні позову [PERSON] про виселення (тобто у 2023 році). Також у позові міститься і посилання на даний договір. Звертає увагу і на те, що у позовній заяві від 19 листопада 2015 року обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на вищевказаний будинок позивачем за зустрічним позовом [PERSON] вказувалося, що: «На даний момент спільно набуте за період шлюбу майно знаходиться у власності відповідача і в позивача є підстави вважати, що він може відчужити його без згоди позивача, що унеможливить виконання судового рішення в частині поділу спільного майна подружжя. Дане вбачається з усних погроз відповідача залишити колишню дружину з нічим, факт вчинення відповідачем насильства в сім`ї (за що відповідача притягали до адміністративної відповідальності), також відповідач навмисно наносив шкоду майну позивача, що може бути підтверджено показами свідків». 25 листопада 2015 року Перечинським районним судом було відкрито провадження у даній цивільній справі № 304/1493/15-ц за позовом [PERSON] (станом на сьогодні у зв`язку з розірванням шлюбу прізвище змінено на [PERSON] ) до [PERSON] про поділ спільно-набутого майна подружжя. 28 грудня 2015 року [PERSON] та її представник подають заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій також вказують про необхідність накладення арешту на будинок та констатують про відмову відповідача від умов мирного врегулювання спору, що зайвий раз підтверджує про обізнаність у 2015 році порушеного права [PERSON] . Ухвалою суду у справі № 304/1493/15-ц від 11 травня 2018 року, що набрала законної сили 30 травня 2018 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ даного спільно-набутого майна подружжя залишено без розгляду. Вищевказане свідчить, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] була обізнана про наявний договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки відповідно до якого її колишній чоловік був покупцем та згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно є власником зазначеного майна в розмірі частки 1/1, а також про те, що мало місце очевидне заперечення права одного з подружжя (тобто з її боку) на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям. Як видно, період, що минув із дати першого звернення до суду із позовом про поділ майна між даними сторонами (тобто з 19 листопада 2015 року) до дати наступного звернення із позовом про поділ майна між подружжям (червень 2023 року) становить майже 8 років. Також у цьому випадку знову звертає увагу на те, що [PERSON] знала про обставини та реалізовувала своє право на звернення до суду ще у 2015 році, однак її позов було залишено без розгляду. В контексті вказаного вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (том 1 а. с. 215-220). П`ятнадцятого січня 2024 року адвокат Мельник Я.Ю. в інтересах позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив: 1) виселити [PERSON] , [INFO] , з будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення; 2) зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району про визнання майна спільною сумісною власність подружжя та його поділ залишили ти без задоволення у зв`язку зі спливом строків позовної давності; 3) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири\~ [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири\~ [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинити;\~ 4) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Заяву мотивує тим, що зі слів [PERSON] , під час шлюбу з [PERSON] 17 червня 2011 року вони придбали за його кошти в розмірі 32 000 доларів США квартиру [ADDRESS] . Оформлення купівлі квартири [PERSON] здійснено через договір дарування для мінімізації сплати податків, про що вона повідомила [PERSON] , який на той час перебував на заробітках у російській федерації (том 1 а. с. 233-235).\~ Другого лютого 2024 року адвокат Мицянка А.М. в інтересах відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в електронній формі через систему «Електронний суд» подав клопотання, у якому просив у позові [PERSON] про виселення та у заяві про застосування строків позовної давності щодо зустрічного позову [PERSON] відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити. Звертає увагу на те, що дійсно у 2015 році [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про поділ спільно-набутого майн подружжя. Ухвалою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 листопада 2025 року у зазначеній справі (№ 304/1493/15-ц) було відкрито провадження та надано відповідачу [PERSON] у строк до 02 грудня 2015 року подати письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються. Однак, як слідує з матеріалів вказаної справи, відповідач [PERSON] заперечення у строк, встановлений судом, не подав. А навпаки, аналізуючи поведінку відповідача [PERSON] на час пред`явлення позову про поділ спільно-набутого майна останній не заперечував та не спростовував факт права [PERSON] на спільне майно. Вказане підтверджується тим, що ухвалою цього ж суду від 26 лютого 2016 року за клопотанням представника позивачки [PERSON] у справі було призначено судову авто-товарознавчу експертизу для визначення дійсної вартості спільно набутих сторонами за період шлюбу автомобілів. При цьому, в зазначеній ухвалі вказано, що відповідач та його представник подали заяву, у якій просили справу розглянути без їх участі та проти задоволення клопотання позивачки про призначення авто-товарознавчої експертизи не заперечували. Також звертає увагу на те, що в ухвалі суду від 09 листопада 2016 року про призначення у справі судової будівель-технічної експертизи зазначено, що сторони подали спільну заяву про призначення у даній справі експертизи для визнання дійсної вартості будинку [ADDRESS] . Також у журналі судового засіданні від 27 липня 2016 року у даній справі зазначено, що представник [PERSON] заявив у судовому засіданні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з можливим вирішенням справи у поза судовому порядку. Отже, станом на день звернення [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільно набутого майна подружжя у 2015 році, [PERSON] проти права спільної сумісної власності [PERSON] не заперечував, а навпаки його визнавав та проти позову про поділ такого майна не заперечував. Також зауважує, що протягом всього цього часу [PERSON] разом із дітьми проживала у спільному будинку, вела господарство, сплачувала комунальні послуги. Потреба у поділі будинку відпала, оскільки [PERSON] не мала на меті відчужувати цей будинок, а навпаки хотіла, щоб такий перейшов у власність до їх спільних дітей в рівних частках. Тож з огляду на те, що на день звернення до суду з позовом у 2015 році сторони таки дійшли згоди щодо умов користування майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме: [PERSON] разом із дітьми залишилася проживати у спірному будинку, що підтверджується рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2015 року у справі № 304/1491/15-ц, натомість [PERSON] (за усною домовленістю) не сплачував аліменти на користь [PERSON] на утриманні дітей. Тому вирішення спору між [PERSON] та [PERSON] у судовому порядку не потребувалося. Про порушення свого права у праві спільної сумісної власності [PERSON] дізналася лише у червні 2023 року, коли [PERSON] звернувся до суду з позовом про її виселення, посилаючись на те, що за договором купівлі-продажу (який був укладений у шлюбі) цей будинок належить лише йому. Отже, саме у червні 2023 року [PERSON] почав заперечувати право спільної сумісної власності [PERSON] на цей будинок, а тому про порушене право вона дізналася у момент пред`явлення до неї позову про виселення. Вважає, що [PERSON] , звертаючись до суду з позовом до [PERSON] фактично намагається спростувати презумпцію спільної сумісної власності подружжя, проте докази на підтвердження цього відсутні. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними (том 2 а. с. 11-13).\~ П`ятого лютого 2024 року адвокат Мицянка А.М. в інтересах відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] в електронній формі через систему «Електронний суд» подав клопотання, у якому просив відмовити у прийнятті заяви представника [PERSON] - адвоката Мельника Я.Ю. про збільшення позовних вимог, оскільки за її змістом адвокат фактично подав заяву, якою змінив предмет та підстави позову, що є недопустимим в розрізі цивільного процесуального законодавства (том 2 а. с. 15-16). Ухвалою суду від 05 лютого 2024 року прийнято зустрічний позов представника [PERSON] адвоката Мицянки Анатолія Михайловича до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ і об`єднано\~ його в одне провадження із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про виселення; підготовче провадження у цивільній справі за первісним зміненим позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про виселення,\~ визнання права власності на 1/2 частину квартири та припинення права спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом представника [PERSON] адвоката Мицянки Анатолія Михайловича до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (том 2 а. с. 23-25). Ухвалою суду від 21 лютого 2024 року клопотання адвоката Мельника Я.Ю. про витребування доказів задоволено витребувано від [PERSON] ( [ADDRESS] ) належним чином завірену копію Договору дарування від 17 червня 2011 року квартири [ADDRESS] ; витребувано від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Галини Василівни (Закарпатська область м. Ужгород, вул. Корятовича, 18-Б, прим. 1) належним чином засвідчену копію Договору дарування від 17 червня 2011 року квартири [ADDRESS] ; клопотання адвоката Мицянки А.М. про витребування доказів задоволено витребувано з архіву Перечинського районного суду Закарпатської області цивільну справу № 304/1493/15, провадження № 2/304/65/2018 (том 2 а. с. 43-45).\~\~\~ Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 березня 2024 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Ганька І.І. (том 2 а. с. 50). Тридцятого травня 2025 року адвокат Мельник Я.Ю. в інтересах позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] подав заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, у якій просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 48 685 грн як витрати на правничу допомогу (том 2 а. с. 66-73). Тринадцятого червня 2024 року адвокат Мельник Я.Ю. в інтересах позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] подав заяву про зменшення позовних вимог, у якій просив: 1) виселити [PERSON] , [INFO] , з будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення; 2) зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ залишити без задоволення у зв`язку зі спливом строків позовної давності; 3) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати (том 2 а. с. 93-94).\~\~\~ У судове засідання позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник адвокат Мельник Я.Ю. не з`явилися, останній подав заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги із врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 12 червня 2024 року та заяви про застосування строків позовної давності від 04 січня 2023 року, заяви про стягнення витрат на правничу допомогу від 29 травня 2024 року підтримує повністю та просить задовольнити. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник адвокат Мицянка А.М. у судове засідання не з`явилися, останній в електронній формі через систему «Електронний суд» подав заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності, зустрічний позов підтримують в повному обсязі та просять задовольнити, а позов про виселення, заяву про застосування строків позовної давності, заяву про збільшення позовних вимог вважають такими, що не підлягають до задоволення.\~ У судове засідання представник виконавчого комітету Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області як третьої особи також не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, пояснення щодо позову не подав.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)). Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Суд встановив, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області у цивільній справі № 304/1491/15-ц від 02 грудня 2015 року, що набрало законної сили 15 грудня 2015 року, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 10 жовтня 1999 року у виконкомі Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатській області, актовий запис №ІІ; після розірвання шлюбу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] ; стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), [INFO] , мешканця [ADDRESS] на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), [INFO] , мешканки [ADDRESS] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 650 (шістсот п`ятдесят) грн. 00 коп. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 19 листопада 2015 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття; дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишено проживати при матері [PERSON] (том 1 а. с. 32-35). Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Також суд встановив, що 27 жовтня 2003 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, посвідчений державним нотаріусом Перечинської державної нотаріальної контори Ганчак Е.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1816, за умовами якого Продавець продала, а Покупець купив належне продавцю домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] , та земельну ділянку, розташовану там же, розміром нуль цілих дві тисячі двісті дев`яносто три тисячних га, відведеної для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вказане домоволодіння належить Продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Порошківської сільської ради 24 липня 2003 року на підставі рішення виконкому цієї ж ради за № 60 від 06 липня 2003 року та зареєстрованого в Ужгородському МБТІ за номером запису 90, в книзі № 2 26 серпня 2003 року. На підставі рішення про реєстрацію від 26 серпня 2003 року, номер витягу 1326987, реєстраційний номер 1988-32, а земельна ділянка, яка є предметом цього договору на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗК № 014034, виданого Порошківською сільською\~\~\~ радою 18 червня 2003 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю № 010323500002 (том 1 а. с. 36-37, 38).\~\~\~ Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 328443323 від 07 квітня 2023 року [PERSON] на праві приватної власності належать: земельна ділянка кадастровий номер 2123283001:01:001:0001, площею 0,2293 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1404915421232, номер відомостей про речове право: 23311877, дата, час державної реєстрації: 24 жовтня 2017 року 10:35:16, державний реєстратор: Муругова Анастасія Сергіївна, Перечинська районна державна адміністрація Закарпатської області, Закарпатська область, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 38075559 від 11 листопада 2017 року 10:13:45, Муругова Анастасія Сергіївна, Перечинська районна державна адміністрація Закарпатської області, Закарпатська область, документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 1816, виданий 27 жовтня 2003 року, видавник: державний нотаріус Перечинської державної нотаріальної контори Ганчак Е.О.; витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-2102266082017, виданий 13 жовтня 2017 року, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області; житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею (кв.м.): 91,4, житловою площею (кв.м.): 49,6, опис: три кімнати, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 48282321232, номер відомостей про речове право: 765073, дата, час державної реєстрації: 22 квітня 2013 року 12:56:23, державний реєстратор: Бреньо Любов Василівна, Перечинське районне управління юстиції, Закарпатська область, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 1893302 від 23 квітня 2013 року 16:34:52, Бреньо Любов Василівна, Перечинське районне управління юстиції, Закарпатська область, документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 1816, виданий 27 жовтня 2003 року, видавник: державний нотаріус Перечинської державної нотаріальної контори Ганчак Е.О.\~ (том 1 а. с. 39-45). Так, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17). Тому саме на [PERSON] закон покладає обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо нерухомого майна, набутого у шлюбі та зареєстрованого за ним, що жодним чином не порушує презумпцію правомірності права власності на це майно. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з цим, жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно [PERSON] не надано, про таке в ході судового розгляду ним не зазначалося. Отже, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки предметом спору (за зустрічним позовом) є житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка загальною площею 0,2293 га, кадастровий номер 2123283001:01:001:0001, з цільовим призначенням\~ для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] , такі придбані [PERSON] у шлюбі, належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ним не надано, тому зазначене майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. За таких обставин, у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,2293 га, кадастровий номер 2123283001:01:001:0001, з цільовим призначенням\~ для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: [ADDRESS] , за кожним. Таким чином, зустрічний позов представника [PERSON] адвоката Мицянки Анатолія Михайловича до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ підлягає до задоволення. Що стосується зміненого первісного позову представника [PERSON] адвоката Мельника Ярослава Юрійовича до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача виконавчий комітет Тур`є-Реметівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області про виселення, то з огляду на те, що спірний житловий будинок є спільною власністю подружжя, а відтак виселити [PERSON] з житлового приміщення, співвласником якого вона являється, неможливо, це є непропорційним заходом втручання в право особи на мирне володіння майном. З приводу заяви адвоката Мельника Я.Ю. про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом, то суд вважає таку неспроможною з огляду на таке. Так, як вбачається з ухвали Перечинського районного суду Закарпатської області від 11 травня 2018 року у цивільній справі № 304/1493/15-ц, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільно-набутого майна подружжя залишено без розгляду у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 257 цього Кодексу, тобто у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання без поважних причин та неповідомлення ним про причини неявки. Вказане, на думку суду, свідчить про втрату позивачем [PERSON] інтересу у розгляді справи та втрату актуальності заявлених нею позовних вимог. До того ж слід зазначити, що вказана ухвала у апеляційному порядку не оскаржувалася та набрала законної сили 30 травня 2018 року. Твердження [PERSON] про те, що між нею та її колишнім чоловіком [PERSON] існувала усна домовленість про те, що вона разом з дітьми проживає у спірному будинку, при цьому не пред`являє судове рішення про стягнення на її користь аліментів на утримання дітей до примусового виконання, позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним позовом) в ході судового розгляду справи не спростовувалося.\~\~\~\~ Відтак суд погоджується з тим, що про порушення свого права у праві спільної сумісної власності [PERSON] довідалася лише у червні 2023 року, після пред`явлення її колишнім чоловіком позивачем [PERSON] первісного позову до суду. Вказане свідчить про звернення [PERSON] у встановлений законом строк. Окремо варто зазначити, що позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та його представник адвокат Мельник Я.Ю. з приводу пред`явленого [PERSON] зустрічного позову заявили лише про застосування до такого строків позовної давності, при цьому жодним чином не спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на нерухоме майно, яке набуте сторонами в період шлюбу.\~\~ Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи те, що у задоволенні зміненого (уточненого) первісного позову відмовлено, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягненню не підлягають. Однак, оскільки суд задовольняє зустрічний позов повністю, відтак судові витрати підлягають стягненню з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] , що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України. При вирішенні питання про скасування заходів забезпечення позову суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч. 9 ст. 158 ЦПК України). Як роз`яснено в п. 10 постанови Пленуму\~ Верховного Суду України № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Отже, враховуючи вищевикладене та те, що змінений первісний позов не підлягає до задоволення, тому суд приходить до висновку, що вжиті заходи забезпечення позову необхідно скасувати. Відповідно до ч. 4, 11 ст. 158 ЦПК України за результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. Примірник ухвали про скасування заходів забезпечення позову невідкладно після набрання такою ухвалою законної сили надсилається заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також державним та іншим органам, які повинні були та (або) виконували ухвалу про забезпечення позову, для здійснення ними відповідних дій щодо скасування заходів забезпечення позову. На підставі наведеного та

Outcome: approved