Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

20 березня 2025 року [PERSON] , через представника, звернулася до суду із позовною заявою до ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 1-3). В обґрунтування своїх позовних вимог, разом із уточненою позовною заявою (а. с. 23-25 та на звороті), вказала на те, що позивачка працювала на підприємстві відповідача, а 12 серпня 2024 року звільнилася за власним бажанням у зв`язку із систематичною невиплатою заробітної плати. Однак під час звільнення їй не було виплачено заробітну плату, тобто не проведено повний розрахунок при звільненні, а також не надано: довідку про розмір нарахованих, але не виплачених сум при звільненні з ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова» та копію наказу про звільнення. За інформацією, отриманою зі слів бухгалтерії підприємства при звільненні, заборгованість із заробітної плати перед позивачкою становить 151581 гривня. У зв`язку з невиплатою заробітної плати позивачка була змушена звернутися за правовою допомогою. З метою надання такої допомоги представником позивачки - адвокатом Слісом Андрієм Сергійовичем, на електронну адресу Відповідача ( [INFO] ) було направлено адвокатський запит від 19 лютого 2025 року з вимогою надати: довідку про розмір нарахованих, але не виплачених сум позивачці при звільненні з ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова»; довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивачці за останні два місяці; копію наказу про звільнення позивачки. 06 березня 2025 року повторно було направлено адвокатський запит на електронну адресу відповідача. Проте станом на день подання цієї позовної заяви відповідь на адвокатські запити від відповідача не надійшла ані на електронну пошту, ані на поштове відділення, що унеможливило точний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки позивачці не було надано жодних документів чи повідомлень про суми заборгованості при звільненні, а також враховуючи відсутність відповіді на адвокатські запити від 19 лютого 2025 року та 06 березня 2025 року, вважаємо, що тримісячний строк для звернення до суду ще не сплив. У зв`язку з чим прохає суд стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 151581 гривня та середній заробіток за час затримкри розрахунку при звільненні, разом із судовими витратами. Ухвалою суду від 07 квітня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін та витребовано докази від відповідача (а. с. 38 та на звороті), копія якої надіслана учасникам справи 07 квітня 2024 року (а. с. 39,40). 09 травня 2025 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд», надійшов відзив ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на позовну заяву від представниці відповідача Новак К.А. (а. с. 49-52), в якому прохає в позовній заяві відмовити. В обґрунтування відзиву зазначено, що згідно з довідкою № 105/35 від 14 квітня 2025 року сума невиплаченої заробітної плати [PERSON] становить 140304 гривні. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з рф, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, затримка виплати заробітної плати з вересня 2020 року по даний час. Звертає увагу, що з 28 лютого 2022 року до 01 вересня 2022 року підприємство знаходиться на простої, а з січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Також вказує на те, що позивачка до суду звернулася 20 березня 2025 року, про наявність заборгованості знала з 2022 року, то відповідно строки в які позивачка могла звернутися до суду про вирішення трудового спору пройшли. Щодо стягнення середнього заробітку зазначає, що суд з певних умови може зменшити розмір відшкодування передбаченого ст. 117 КЗпП України. Прохають не стягувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Тому прохає суд у задоволення позовних вимог відмовити. 11 травня 2025 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд» надішла уточнена позовна заява, що фактично є відповіддю на відзив, від представника позивачки - адвоката Сліса А.С. (а. с. 68-71), в якій зазначає, що згідно з довідкою відповідача № 105/35 від 14 квітня 2025 року, станом на 14 квітня 2025 року [PERSON] не виплачено заробітну плату та остаточний розрахунок в сумі 140304 гривні, ця сума є документально підтвердженою заборгованістю відповідача, яка виникла внаслідок порушення ним вимог ст. 116 КЗпП України, та підлягає безумовному стягненню. Згідно з довідкою відповідача № 105/19 від 14 січня 2025 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 574,92 гривні. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, максимальний період стягнення середнього заробітку становить шість місяців (з 13.08.2024 року по 12.02.2025 рік): Серпень 2024 року (з 13.08 по 31.08) кількість робочих днів затримки (з урахуванням вихідного 26.08, перенесеного з 24.08) - 13 днів, сума за серпень 13 днів * 574,92 грн/день = 7473,96 гривні; Вересень 2024 року кількість робочих днів затримки - 21 день, сума за вересень 21 день * 574,92 грн/день = 12073,32 гривні; Жовтень 2024 року кількість робочих днів затримки (з урахуванням вихідного 14.10) - 22 дні, сума за жовтень 22 дні * 574,92 грн/день = 12648,24 гривень; Листопад 2024 року кількість робочих днів затримки - 21 день, сума за листопад 21 день * 574,92 грн/день = 12073,32 гривні; Грудень 2024 року кількість робочих днів затримки (з урахуванням вихідного 25.12) - 21 день, сума за грудень: 21 день * 574,92 грн/день = 12073,32 гривні; Січень 2025 року кількість робочих днів затримки (з урахуванням вихідних 01.01, 07.01) - 21 день, сума за січень 21 день * 574,92 грн/день = 12073,32 гривні; Лютий 2025 року (з 01.02 по 12.02) кількість робочих днів затримки - 8 днів, сума за лютий 8 днів * 574,92 грн/день = 4 599,36 гривень. Загальна сума середнього заробітку за 6 місяців затримки: 7473,96 грн + 12073,32 грн + 12648,24 грн + 12073,32 грн + 12073,32 грн + 12073,32 грн + 4599,36 грн = 73014,84 грн. Таким чином, враховуючи значний розмір боргу, тривалу затримку його виплати, вину відповідача та відсутність недобросовісності з боку позивачки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у повному обсязі, розрахованому за максимальний шестимісячний період, передбачений ст. 117 КЗпП, є справедливим, пропорційним та відповідає меті цієї норми - компенсації працівнику втрат від несвоєчасного отримання належних йому коштів. У зв`язку з чим, прохає суд стягнути з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі та остаточного розрахунку при звільненні у сумі 140304 гривні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2024 року по 12 лютого 2025 року у сумі 73014 гривень 84 копійки, разом із судовими виратами. Станом на дату розгляду справи заперечення на відповідь на відзив до суду не надходили. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачка працювала на підприємстві відповідача, а 12 серпня 2024 року позивачка була звільнена за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі наказу 679-вк від 12 серпня 2024 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (а. с. 6 на звороті - 9 та на звороті). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Звернувшись до суду, позивачка прохала, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 151581 гривня. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу. Не заслуговують на увагу суду доводи відповідача щодо відсутності у останнього обігових коштів на рахунках, у зв`язку зі скорочення його об`ємів виробництва та великих фінансових збитків, оскільки кожних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження вказаного відповідачем суду не надано. Крім того, не приймаються до уваги судом доводи відповідача щодо одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у 2018 році та одноденного режиму роботи на підприємстві у 2019-2023 роках, оскільки вказане не спростовує наявності заборгованості у відповідача перед позивачем. Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачці, однак у сумі 140304 гривні, що підтверджується відповідною довідкою підприємства № 105/35 від 14 квітня 2025 року, на що представник позивачки не заперечує та прохає стягнути з відповідача на користь позивача саме 140304 гривні. За положеннями ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом з цим, слід звернути особливу увагу на рішення Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року у справі № 1-18/2013, в якому Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У частині 1 статті 116 КЗпП України, в редакції, що діяла на момент звільнення [PERSON] з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», тобто станом на 12 липня 2024 року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Однак, відповідач при звільненні так і не виплатив позивачці заборговвність по заробітній платі. Так, з наданої відповідачем довідки № 105/35 від 14 квітня 2025 року (а. с. 56), убачається, що [PERSON] працювала на підприємтсві відповідача та їй не виплачена заробітна плата у сумі 140304 гривні, у тому числі по місяцям: за січень 2022 року - 8779 гривень; за лютий 2022 року - 11481 гривня; за березень 2022 року - 965 гривень; за квітень 2022 року - 996 гривень; за травень 2022 року - 8655 гривень; за червень 2022 року - 997 гривень; за січень 2023 року - 9780 гривень; за лютий 2023 року - 10515 гривень; за березень 2023 року - 9942 гривні; за грудень 2023 року - 35% - 2552 гривні; за січень 2024 року - 15607 гривень; за лютий 2024 року - 12353 гривні; за квітень 2024 року - 11904 гривні; за травень 2024 року - 7090 гривень; за червень 2024 року - 1991 гривня; за липень 2024 року - 8243 гривні; за серпень 2024 року - 18454 гривні. Отже, з вищевказаних довідки убачається, що заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі становить 140304 гривні, тобто є сумою, яка належить позивачці до виплати. Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у сумі 140304 гривні, а відтак позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати суд зазначає наступне. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільнення це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Так, приписами ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку. Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачка звернулся до суду з даним позовом 20 березня 2025 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2024 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 12 лютого 2025 року включно, тобто за шість місяців. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Згідно з довідки № 105/19 від 14 квітня 2025 року, що надав відповідач до відзиву на позовну заяву, середньоденна заробітна плата позивачки, яка обчислена відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становить 574 гривні 92 копійки (а. с. 57). Предстаником позивачки у відповіді на відзив (а. с. 70а) був здійснений власний розрахунок середьої заробітної плати за шість місяців (з 13.08.2024 року по 12.02.2025 рік): Серпень 2024 року (з 13.08 по 31.08) кількість робочих днів затримки (з урахуванням вихідного 26.08, перенесеного з 24.08) - 13 днів, сума за серпень 13 днів * 574,92 грн/день = 7473,96 гривні; Вересень 2024 року кількість робочих днів затримки - 21 день, сума за вересень 21 день * 574,92 грн/день = 12073,32 гривні; Жовтень 2024 року кількість робочих днів затримки (з урахуванням вихідного 14.10) - 22 дні, сума за жовтень 22 дні * 574,92 грн/день = 12648,24 гривень; Листопад 2024 року кількість робочих днів затримки - 21 день, сума за листопад 21 день * 574,92 грн/день = 12073,32 гривні; Грудень 2024 року кількість робочих днів затримки (з урахуванням вихідного 25.12) - 21 день, сума за грудень: 21 день * 574,92 грн/день = 12073,32 гривні; Січень 2025 року кількість робочих днів затримки (з урахуванням вихідних 01.01, 07.01) - 21 день, сума за січень 21 день * 574,92 грн/день = 12073,32 гривні; Лютий 2025 року (з 01.02 по 12.02) кількість робочих днів затримки - 8 днів, сума за лютий 8 днів * 574,92 грн/день = 4 599,36 гривень. Загальна сума середнього заробітку за 6 місяців затримки: 7473,96 гривні + 12073,32 гривні + 12648,24 гривень + 12073,32 гривні + 12073,32 гривні + 12073,32 гривні + 4599,36 гривень = 73014 гривень 84 копійки. Однак, суд вважає, що вищевказаний розрахунок здійснений арифметично не вірно, тому суд вважає за можливе здійснити власний розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати: 574 гривні 92 копійки (середньоденна заробітна плата позивачки) * на 132 дні (серпень 2024 року - 14 днів (починаючи з 13 серпня 2024 року включно); вересень 2024 року - 21 день; жовтень 2024 року - 23 дні; листопад 2024 року - 21 день; грудень 2024 року - 22 дні; січень 2025 року - 23 дні; лютий 2025 року - 8 днів (за шість місяців, тобто по 12 лютого 2025 року включно) = 75889 гривень 44 копійки. Отже, саме ця сума є арифметично вірною як середній заробіток на час затримки розрахунку. Водночас, оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог в0020астині середнього заробітку, сума якого у позові становить 73014 гривень 84 копійки, суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 73014 гривень 84 копійки, а відтак позовні вимоги позивачки в цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 1403 гривні 04 копійки. Разом з цим, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 968 гривень 96 копійок за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved