Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

10 червня 2025 року [PERSON] звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом, в якому просив зняти арешт з всього належного йому (невизначеного) майна, накладений відповідно до постанови Миргородської міськрайонної виконавчої служби АЕ № 606028 від 12.04.2005 року (реєстраційний номер обтяження 1873553, зареєстрований 13.04.2005 року 10:17:19 реєстратором: Першою Миргородською державною нотаріальною конторою), скасувавши державну реєстрацію обтяження речових прав. В обґрунтування позовної заяви вказував, що 02.05.2025 року під час державної реєстрації права власності на земельну ділянку у приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Пазинича Р.В., йому стало відомо про те, що на все його невизначене майно накладено арешт, відповідно до постанови Миргородської міськрайонної державної виконавчої служби серії АЕ 606028 від 12.04.2005 року. На його звернення до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про зняття відповідного арешту, позивач отримав письмову відповідь від 04.06.2025 року, в якій відповідач повідомив, що станом на 04.06.2025 року виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , боргу на виконанні у відділі не знаходяться, а зняття вказаного арешту з майна можливе лише в судовому порядку, згідно з ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Підстави для арешту всього (невизначеного) майна, що належить позивачеві, відсутні, а наявність даної заборони перешкоджає йому в розпорядженні своїм нерухомим майном. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12.06.2025 відкрито провадження у даній справі та призначено перше судове засідання (а.с. 10). Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, в поданих заявах просили проводити розгляд справи у їх відсутність (а.с. 13, 14). Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний запис про обтяження нерухомого майна [PERSON] № 1873553, зареєстрований Першою Миргородською державною нотаріальною конторою 13.04.2005 року, на підставі постанови Миргородської міськрайонної державної виконавчої служби серії АЕ 606028 від 12.04.2005 року, яким накладено арешт на все (невизначене) майно, що належить позивачу. Відповідно до повідомлення Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 04.06.2025 року, виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , боргу на виконанні у відділі станом на 04.06.2025 не знаходяться. Додатково відповідач повідомив, що переглядом даних Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.06.2025 встановлено, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження № 1873553 згідно постанови АЕ 606028 від 12.04.2005 Миргородської міськрайонної ДВС за яким об`єктом обтяження є невизначене майно, все майно, зареєстроване за [PERSON] , адреса: Полтавська область, Миргородський р., с. Велика Обухівка. Оскільки станом на 04.06.2025 виконавчих проваджень про стягнення з [PERSON] боргу у Миргородському ВДВС не знаходиться, то зняття вищевказаного арешту з майна можливе лише в судовому порядку, згідно з ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з ч .1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п. 9 ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. Державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Частина 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Згідно з Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року у справі № 592/18654/23, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що міститься в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Частиною 5 статті 59 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. З аналізу статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що арешт з майна може бути знятий виконавцем в рамках існуючого виконавчого провадження, або на виконання рішення суду шляхом відкриття нового виконавчого провадження. Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не має заборгованості по виконавчому провадженню, відповідно до якого накладено обтяження на нерухоме майно, та будь-яких інших виконавчих проваджень, де боржником є [PERSON] , на виконанні у Миргородському ВДВС не знаходиться, а необхідність у застосуванні обмежувального заходу у вигляді арешту нерухомого майна позивача наразі відсутня, тому [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, володіння та розпоряджання своїм майном, що врегульовано ст. 391 ЦК України. Іншого способу зняти наявну заборону немає. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved