Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

28.01.2025 року позивач в особі свого представника за електронною довіреністю адвоката Ткаченко Юлія Олегівна засобами Електронного суду звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики №75639327 від 21.07.2021 року, укладеним в електронній формі між відповідачем та товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» на суму 15000,00 грн. строком на 64 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,6% в день, у розмірі 20185,71, з яких 13402,73 грн. - прострочене тіло кредиту та 15782,98 грн. - проценти за період з 21.07.2021 року до 10.10.2021 року включно, вимогу за яким було передано спочатку другому кредитору ТОВ «Фінансова компанія управління активами» 21.12.2021 року на підставі договору факторингу №2112, а вже 31.03.2023 року від другого кредитора до позивача за договором факторингу №31032023-ФМ. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у розмірі 2422,20 грн. та 3500,00 грн. витрат на правову допомогу у порядку ст.137 ЦПК України, які складаються із 500,00 грн. - визначення правової позиції та збір документів та 3000,00 грн. - складання позовної заяви. При цьому представник позивача просив суд розглянути справу за відсутності позивача та підтримав заявлені позовні вимоги, надавши згоду на заочний розгляд справи. Також представник позивача надав заяву, в якій просив витребувати у порядку ст.84 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» інформацію про емітування на ім`я відповідача платіжної картки [NUMBER] з метою підтвердження зарахування на вказану картку коштів у сумі 15000,00 грн. від ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» 21.07.2021 року, оскільки вказана інформація повинна підтвердити факт отримання відповідачкою коштів від первинного кредитора. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідач, отримавши кошти у первинного кредитора, вимога за якою була згодом придбана позивачем, належним чином свої зобов`язання не виконувала, що є підставою для стягнення з неї отриманих кредитних коштів, що відповідає вимогам укладеного первинного кредитного договору та є відповідним способом захисту прав кредитора. Ухвалою судді від 17.02.2025 року у справі було відкрито провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову, витребувано у АТ КБ «Приватбанк» інформацію про зарахування відповідачу на його картку 15000,00 грн. від первинного кредитора 21.07.2021 року (а.с.68-69). Позивач та обидві його представниці вказану ухвалу отримали 19.02.2025 року (а.с.71-73). 27.02.2025 року відповідач ознайомився із матеріалами справи у суді (а.с.74). В цей же день він отримав ухвалу про відкриття провадження у справі (а.с.75). 14.02.2025 року на адресу суду з АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на виконання ухвали суду від 17.02.2025 року з підтвердженням зарахування 21.07.2021 року від первинного кредитора відповідачу 15000,00 грн. (а.с.76). 11.03.2025 року відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності у справі до заявлених до нього вимог (а.с.78). Окремо 11.03.2025 року відповідача подав відзив, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив знов таки з причин застосування строків позовної давності, враховуючи строк, на який був укладений договір, а саме на 64 дні до 24.09.2021 року (а.с.80-81). 17.03.2025 року від позивача в особі його представника за посадою надійшла відповідь на відзив, в якій позивача, посилаючись на п.12 та п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України зазначав, що він строк для звернення до суду не пропустив (а.с.86). 25.04.2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних суддів» від 26.02.2025 року, відповідно до норм якого найменування Первомайського міськрайонного суду Харківської області було змінено на Златопільський міськрайонний суд Харківської області. При цьому відповідно до норм вказаного закону було доповнено підпунктом 3 пункт 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого зміна найменування місцевого загального суду не призводить до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду. Інші заяви, клопотання від учасників справи не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 21.07.2021 року між відповідачем та первинним кредитором - товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів» засобами електронної взаємодії відповідно до норм Закону України «Про електронну комерцію» був укладений договір позики №75639327 (далі - Договір), за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 15000,00 грн. строком на 64 днів під 1,6% на день на загальну суму заборгованості до 22.09.2021 року (а.с.9, зворотній бік - 10). Кошти були відповідачем отримані 21.07.2021 року на його картку, емітовану АТ КБ «Приватбанк» (а.с.76). За вказаний період відповідач за умовами укладеного договору повинен був сплатити первинному кредитору 8388,48 грн. процентів. Слід зазначити, що на відміну від вищевказаного Договору, правила надання грошових коштів у позику «1 безпечне агентство необхідних кредитів», затверджених наказом №14/05/2021 від 14.05.2021 року, відповідач своїм одноразовим ідентифікатором не підписував, у договорі є лише посилання на той факт, що він з ними ознайомлений. Відповідно до п.5.2 Договору чітко зазначено, що відповідачу зрозуміло, що він повинен повернути розмір позики та встановлені проценти в кінці строку позики. 21.12.2021 року між первинним кредитором та другим кредитором ТОВ «Фінансова компанія управління активами» був укладений договір факторингу №2112, за яким реєстром вимог №4 до якого від 21.12.2021 року вимоги щодо відповідача були передані другому кредитору (а.с.35 - 45). Згодом між другим кредитором та позивачем був укладений договір факторингу №310323-ФМ, за яким вимоги щодо відповідача були передані вже позивачу за реєстром прав вимоги від 31.03.2023 року (а.с.45, зворотній бік - 55). Таким чином, позивачем підтверджено факт укладання відповідачем Договору із первинним кредитором, а завдяки витребуваним судом доказам факт отримання відповідачем коштів від ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів». Крім цього, підтверджено факт переходу права вимоги до відповідача до другого кредитора, а згодом і до позивача. Відносно позиції позивача, про те, що розмір відсотків за Договором повинен скласти саме 15782,98 грн., які були нараховані у період з 21.07.2021 року 10.10.2021 року, як за 90 днів на підставі п.п.6.7 Правил надання грошових коштів у позику, затверджених первинним кредитором на підставі наказу №14/05/2021 від 14.05.2021 року з урахуванням платежів відповідача 09.08.2021 року на суму 1563,76 грн., 10.08.2021 року на суму 228,22 грн. та 11.08.2021 року на суму 24,04 грн. (а.с.15-16), то суд в цій частині з вимогами позивача не погоджується, оскільки вказані правила відповідачем не підписувалися, факт ознайомлення з ними не є фактом їх підписання та погодження, доказів зворотного позивачем не довів. Вказані правила формувалися первинним позивачем та він міг на власний розсуд вносити відповідні зміни до них. У договорі посилання на норму щодо нарахування процентів немає, відповідно їх дійсний розмір повинен скласти станом на час закінчення договору 22.09.2021 року у розмірі 8388,48 грн. з урахуванням оплачених відповідачем 09-11.08.2021 року процентів у сумі 218,75 грн., тобто у сумі 8169,73 грн. Нарахування процентів поза вказаною сумою та датою 22.09.2021 року є порушенням вимог укладеного договору з урахуванням того, що відповідач запропоновані первинним кредитором Правила надання коштів у позику не підписував, а розмір процентів, зокрема, їх зміна первинним кредитором самим Договором не передбачена. Крім цього, нарахування відсотків поза межами строку дії договору, є порушенням норм діючого законодавства, оскільки після припинення дії договору, права кредитора можуть бути захищені виключно у порядку ч.2 ст.625 ЦК України, а позивач відповідні вимоги, зокрема у період з 22.09.2021 року до 23.02.2022 року, не заявляв. Таким чином, розмір вимог позивача до відповідача в дійсності складає не заявлені 29185,71 грн., а 21572,46 грн., що складає 73,92% від заявлених вимог. Щодо позиції відповідача про застосування строків позовної давності, то її суд відкидає як таку, що не відповідає нормам матеріального права, виходячи з наступного. Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України. Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року. Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року. Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Таким чином, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, що має місце в даній справі, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану. Тому позивач звернувся до суду в межах строку дії станом на даний час зупиненого строку позовної давності. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи задоволення позовних вимог частково у розмірі 73,92%, саме в цій частині підлягає задоволення вимог про стягнення судових витрат у справі у вигляді сплаченого судового збору, що становить 1790,64 грн. (73,92% від 2422,40 грн.)). Щодо витрат на професійну правничу допомогу. Згідно п.4.1 договору №01-11/24 від 01.11.2024 року про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Ткаченко Юлією Олегівною та позивачем, визначено розмір винагороди, яка сплачується позивачем адвокату за підготовку матеріалів та позовної заяви для подачі до суду (а.с.55, зворотній бік-557). На підставі п.4.2 вказаного договору за послуги, надані адвокатом, клієнт, яким є позивач, сплачує винагороду протягом 10 календарних днів з моменту підписання акту про приймання-передання наданої правничої допомоги та отримання від адвокату відповідного рахунку. Згідно із актом 3-П від 01.11.2024 року (а.с.59-61) послуги відносно складання позовної заяви щодо відповідача були складані, а 18.12.2024 року позивачем оплачені на підставі платіжної інструкції №579930933.1. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial