Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

27 січня 2025 року до суду надійшла позовна заява, в якій позивачі [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на статті 2,4,5,12,13,28,41,45,47,50,59,62,80-81,84,175 ЦПК України, просять: - визнати, що частка у кімнаті в гуртожитку розташованої за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] , становить 1/3 частку даної кімнати у гуртожитку. - визнати, що частка у кімнаті в гуртожитку розташованої за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] , становить 1/3 частку даної кімнати у гуртожитку. - стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 14.10.2013 року, виданого на підставі рішення про приватизацію житла №451 від 25.09.2013 року міського голови виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було передано у спільну сумісну власність кімнату у гуртожитку загальної площі 19,2 кв.м., житлова площа, 19 кв.м. яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Кімната у гуртожитку яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом (індексний номер 13280106) з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності в якому зазначено: форма власності: приватна, вид спільної власності:спільна сумісна, розмір частки: 1. Згідно до Свідоцтва про право власності на не нерухоме майно від 14.10.2013 року позивачі та відповідач стали співвласниками цієї квартири у рівних долях /частках/, тобто кожному з них з моменту передання даного житлового приміщення у власність та державної реєстрації належить право на 1/3 долі /частки/ житла, оскільки між сторонами по справі не було ніякої домовленості щодо розміру частки кожного у спільній сумісній власності під час отримання цієї кімнати у гуртожитку шляхом приватизації. Визначення розміру часток в кімнаті у гуртожитку позивачам необхідно для укладення правочинів відчуження. Ухвалою судді\~від 11\~лютого 2025\~року після виконання вимог, передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України, було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 20 березня 2025 року. Ухвалою судді від 20 березня 2025 року задоволено клопотання відповідача про відкладення, розгляд справи призначено на 30.04.2025 року. 02.04.2025 року від відповідача [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , [PERSON] про визначення розміру частки співвласників у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності. В заяві просив визнати 1/3 частку за [PERSON] , у кімнаті в гуртожитку розташованої за адресою [ADDRESS] . 30 квітня 2025 року судове засідання було знято з розгляду та перепризначено на 17.06.2025 року. Ухвалою судді від 17 червня 2025 року зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом та призначено справу до судового розгляду на 17.07.2025 року. У призначене судове засідання учасники справи не прибули. Позивачі за первісним позовом (відповідачі за зустрічним позовом) [PERSON] , [PERSON] , в зал судового засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, до суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Підтримали первісний позов, визнали зустрічний. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] , в зал судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зустрічні позовні вимоги підтримав, проти первісного позову не заперечував. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 14.10.2013 року, виданого на підставі рішення про приватизацію житла №451 від 25.09.2013 року міського голови виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було передано у спільну сумісну власність кімнату у гуртожитку загальної площі 19,2 кв.м., житлова площа, 19 кв.м. яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Кімната у гуртожитку яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом (індексний номер 13280106) з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності в якому зазначено: форма власності: приватна, вид спільної власності: спільна сумісна, розмір частки: 1. Згідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.10.2013 року позивачі та відповідач стали співвласниками цієї квартири у рівних долях /частках/, тобто кожному з них з моменту передання даного житлового приміщення у власність та державної реєстрації належить право на 1/3 долі /частки/ житла, оскільки між сторонами по справі не було ніякої домовленості щодо розміру частки кожного у спільній сумісній власності під час отримання цієї кімнати у гуртожитку шляхом приватизації. Відповідно до пункту 10 частини 1 постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» № 807-ІХ від 17.07.2020 у Київській області утворено Вишгородський район (з адміністративним центром у місті Вишгород) у складі територій Вишгородської міської, Димерської селищної, Іванківської селищної, Петрівської сільської, Пірнівської сільської, Поліської селищної, Славутицької міської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Відповідно до інформації Управління адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області за даними Реєстру Славутицької територіальної громади № 15-08/142 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 29.01.2003 року по теперішній час. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Частиною 1 ст.\~15\~Цивільного кодексу\~України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст.\~4\~Цивільного процесуального\~України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Із змісту позовної заяви вбачається, що відсутність визначення частки у праві спільної сумісної власності на кімнату позбавляє можливості позивача за первісним позовом та відповідача (позивач за зустрічним позовом) укладати інші правочини. Таким чином, позивачі звернулись до суду. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1, 2, 3 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Як зазначено у ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 355\~Цивільного кодексу\~України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно)(ч.1). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч.2). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4). Частиною 1 ст.\~368\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із частинами 1, 2 ст.\~372\~Цивільного кодексу\~України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Виходячи з\~наведених норм\~матеріального права,\~кімната у\~гуртожитку,\~розташована за\~адресою:\~Київська область,\~Вишгородський район,\~м.\~Славутич, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 14.10.2013 року, виданого на підставі рішення про приватизацію житла №451 від 25.09.2013 року міського голови виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області. За відсутності домовленостей між співвласниками щодо розміру частки кожного з них у спільному майні законом презумується рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності. У зв`язку з цим правильним є застосування принципу рівності часток співвласників при визначенні часток у спільній сумісній власності, які не визначені за домовленістю співвласників або законом. Таким чином, частка співвласника нерухомого майна кімнати у гуртожитку, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що належиь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , становить одну третю її частку. За змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права. викладені в постановах Верховного Суду. СУДОВІ ВИТРАТИ. Відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, то з другої сторони стягуються судовий збір на користь держави. Судом встановлено, що адвокат Адвокатського об`єднання «Славутицька міська юридична консультація «Захист» Прокопенко О.П. надавав відповідачу [PERSON] професійну правничу допомогу на підставі договору про надання правової допомоги № від 29 березня 2025 року та ордеру серії АІ № 1859138. За таких обставин, стягненню з позивачів за первісним позовом на користь відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4500,00 гривень. Виходячи з того, що позивачами сплачено судовий збір в сумі 1211,20 гривень кожним, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 1211 гривні 20 копійок, що підтверджено квитанцією від 01.04.2025 року. Оскільки позовні вимоги відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) також задоволені в повному обсязі, то з відповідачів за зустрічним позовом на користь [PERSON] стягується судовий збір у розмірі 1211 гривні 20 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved