Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулась в суд з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики грошей від 16.11.2022 року в сумі 365\~600 (триста шістдесят п`ять тисяч шістсот гривень) 00 коп., 16\~543,05 грн. 3% річних та 26\~329,89 грн. інфляційні витрати. \~ \~ \~ \~Позов обґрунтовано тим, що згідно договору позики грошей від 16.11.2022 року вона надала відповідачу кошти в сумі 365\~600,00 грн. в день підписання договору позики, тобто 16.11.2022 року. Згідно умов, вказаних в договорі, позивальник відповідач у справі, зобов`язалась повернути кошти 17.12.2022 року. У встановлений строк відповідач борг не повернула, хоча вона неодноразово повідомляла її про необхідність повернення коштів і станом на момент подачі позовної заяви від повернення коштів ухиляється. Враховуючи вищевикладене, норми чинного законодавства, просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 22.07.2024 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано термін для подання відзиву на позов. Відповідачем відзив на позов не подано. Ухвалою суду від 18.06.2025 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи судом повідомлялася в порядку ст. 128 ЦПК України, зокрема, як шляхом направлення судової повістки за місцем проживання та публікації оголошення на офіційному вебсайті суду, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання не подавала, представники відповідача неодноразово знайомились з матеріалами справи, але відзиву на позов не надали, тим самим, судом відзначається, що відповідач не скористалася своїм правом на участь в судовому засіданні та на надання суду пояснень та доказів на обґрунтування своєї позиції щодо заявлених вимог. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 16.11.2022 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Драною І.В. за реєстровим № 2665, згідно з якою позикодавець (позива) передав на умовах цього договору у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 365\~600 грн., що еквівалентно на день посвідчення договору за офіційним курсом НБУ 10\~000 (десять тисяч) доларів США. Позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), у зазначеному вище еквіваленті (п.1.2 договору). Пунктом 2.2 договору визначено, що позичальник зобов`язаний повернути всю суму позики одним платежем або декількома платежами до 17 грудня 2022 року. Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 525 ЦК України визначає, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору але й факту передачі грошової суми позичальнику. У правовій\~позиції Верховного\~Суду України,\~викладеній у\~постанові від\~02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як зазначає позивач, відповідачем кошти їй не повернуті, а тому враховуючи викладене суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення суми позики з відповідача на користь позивача. Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3% річних та встановленого індексу інфляції має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. За договором позики грошей від 16.11.2022 року сторонами не визначено розмір процентів, а тому суд враховує положення ст. 625 ЦК України до даних правовідносин. Наданий позивачем розрахунок не оспорювався відповідачем та її представниками. Представником позивача і самим позивачем позовні вимоги не збільшувались та не уточнювались, а тому приймаються судом до уваги. Таким чином, борг відповідача перед позивачем по договору позики грошей від 16.11.2022 року складає 365\~600 (триста шістдесят п`ять тисяч шістсот гривень) 00 коп., 16\~543,05 грн. 3% річних та 26\~329,89 грн. інфляційні витрати, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, а тому стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати в сумі 4\~060,00 грн. сплаченого позивачем судового збору. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved