Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 28.04.2025 ПрАТ «Центральний ГЗК» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, в якій просить стягнути з відповідача 30000 грн. матеріальної шкоди, завданої в ході примусового виконання рішення суду. В обґрунтування позову вказує, що 16.07.2024 [PERSON] в рамках справи №215/4624/24 звернувся до суду із позовними вимогами до ПРАТ «ЦГЗК» про відшкодування моральної шкоди, завданої частковою втратою працездатності внаслідок профзахворювань. Розуміючи, що дані позовні вимоги будуть частково задоволені, ПРАТ «ЦГЗК» 26.07.2024 звернувся до [PERSON] із письмовим проханням надати довідку банківської установи з інформацією про реквізити його поточного рахунку для добровільного перерахування йому суми відшкодування моральної шкоди, аби уникнути додаткових витрат (виконавчий збір), пов`язаних із примусовим виконанням рішення суду. Дане повідомлення отримане [PERSON] особисто, про що свідчить поштова квитанція №1200575 від 10.08.2024 (додається). [PERSON] відомості про свої банківські реквізити на адресу ПРАТ «ЦГЗК» не надав. 25.07.2025 ПРАТ «ЦГЗК» звертався до суду із клопотаннями про витребування банківських реквізитів, 17.09.2024 із клопотанням про встановлення способу виконання рішення, проте судом у витребуванні у [PERSON] банківських реквізитів було відмовлено. Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.09.2024 по справі №215/4624/24, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.01.2025, з ПРАТ «ЦГЗК» на користь [PERSON] стягнуто в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 тис.грн. без стягнення податків та обов`язкових платежів. 04.02.2025 в порядку примусового виконання рішення суду з ПРАТ «ЦГЗК» було списано в рамках виконавчого провадження стягнуту судом суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000, 00 грн., а також 30 000, 00 грн. основної винагороди приватного виконавця. Зазначає, що у справі №215/4624/24 між сторонами склались цивільно-правові відносини з приводу відшкодування моральної шкоди. Даним відносинам, згідно ст. 3 ЦК України, притаманні такі риси як добросовісність, розумність та справедливість. ПрАТ «ЦГЗК» вважає, що поведінка [PERSON] в рамках цих відносин була недобросовісною та суперечливою, бо він з одного боку намагався стягнути суму відшкодування моральної шкоди через суд, а з іншого боку вчиняв бездіяльність з метою ухилення від отримання цієї компенсації, штучно створюючи ситуацію, в якій таке відшкодування за рішенням суду стало б можливим лише за умови додаткових витрат з боку ПРАТ «ЦГЗК» на суму винагороди приватного виконавця за наслідками примусового виконання рішення суду в рамках виконавчого провадження. Через зловживання правом на примусове виконання рішення та через поведінку, що суперечить загальним принципам цивільних відносин, відображених в ст. 3 ЦК України, [PERSON] штучно створив ситуацію, внаслідок якої ПрАТ «ЦГЗК» було спричинено матеріальну шкоду/збитки на суму основної винагороди приватного виконавця в розмірі 30 000, 00 грн., яку ПрАТ «ЦГЗК» просить відшкодувати за його рахунок. Зазначені відносини з приводу заподіяння ПрАТ «ЦГЗК» матеріальної шкоди/збитків з боку [PERSON] є позадоговірними. У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №554/2542/16-ц (провадження № 61-1207св18) зроблений висновок по застосуванню частини першої статті 613 ЦК України та вказано, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення в виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора це прострочення в прийнятті виконання зобов`язання. Відповідач, звертаючись до суду із позовними вимогами в справі № 215/4624/24, мав на меті отримати відшкодування моральної шкоди, завданої частковою втратою працездатності внаслідок отриманих профзахворювань при виконанні ним трудових обов`язків. Позивач був не проти добровільно сплатити визначену судом суму на поточний рахунок відповідача. Отже, відмова відповідача від надання банківських реквізитів суперечить його попередній поведінці та бажанню отримати відшкодування моральної шкоди; є суперечливою, недобросовісною та протиправною. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. Таким чином, внаслідок зловживанням відповідачем правом на примусове виконання рішення суду порушено базовий цивілістичний принцип «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), що завдало матеріальної шкоди позивачу. Таким чином, відповідно до ст.1166 ЦК України, завдана позивачу матеріальна шкода в розмірі 30 000, 00 грн. підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.05.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача Львова А.Л. про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін позовну заяву, а також прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. \~ \~ \~ \~ \~Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~17.09.2024\~Тернівським районним\~судом міста\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області\~позов [PERSON] \~до ПрАТ\~«Центральний ГЗК» про відшкодування\~моральної шкоди,\~заподіяної ушкодженням\~здоров`я\~задоволено частково,\~стягнуто з\~ПрАТ «Центральний\~ГЗК» на\~користь [PERSON] 300 000 грн. моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів та 3000 грн. судового збору на користь держави (а.с. 7-10). Ухвалою суду по справі № 215/4624/24 відмовлено в \~задоволенні заяви ПрАТ «Центральний ГЗК» про встановлення порядку виконання рішення суду (а.с. 39). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.01.2025 рішення суду від 17.09.2024 залишено без змін (а.с. 11-17). 27.01.2025 Тернівським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області по справі видано виконавчий лист (а.с. 18). 04.02.2025 [PERSON] звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Є.П. із заявою про примусове виконання рішення, на підставі чого приватним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат від 04.02.2025 по ВП №77069899 (а.с. 19, 20, 21, 22-23, 24). 05.02.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макушевим Є.П. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з виконання вимог виконавчого документу (а.с. 26). \~ \~ \~ \~Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним в задоволенні позову відмовити. Згідно\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1\~ст. 5 ЦПК України). Згідно\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.\~Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституційним Судом України у Рішенні від 01 грудня 2004року №18-рп/2004 року надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституціїі законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Як встановлено\~судом,\~17.09.2024\~Тернівським районним\~судом міста\~Кривого Рогу\~Дніпропетровської області\~позов [PERSON] \~до ПрАТ\~«Центральний ГЗК» про відшкодування\~моральної шкоди,\~заподіяної ушкодженням\~здоров`я\~задоволено частково,\~стягнуто з\~ПрАТ «Центральний\~ГЗК» на\~користь [PERSON] 300 000 грн. моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів та 3000 грн. судового збору на користь держави, яке постановою Дніпровського апеляційного суду від 14.01.2025 залишено без змін (а.с. 7-10, 11-17). Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції Українисудові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції Українидо основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року. Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далірішення)сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»). Суд зазначає, що відповідно до\~ст. 431 ЦПК України\~виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Згідно із п. 1 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2025 [PERSON] звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Макушева Є.П. із заявою про примусове виконання рішення, на підставі чого приватним виконавцем було винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат від 04.02.2025 по ВП №77069899 (а.с. 19, 20, 21, 22-23, 24). В подальшому, 05.02.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макушевим Є.П. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з виконання вимог виконавчого документу (а.с. 26). В своєму позові позивач вказував, що своїми недобросовісними діями [PERSON] завдав ПрАТ «ЦГЗК» матеріальної шкоди, тому суд в даному випадку вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно\~правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити,\~із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Виходячи зі змісту\~ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»\~вбачається, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді, зокрема, відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. При цьому основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом. Так приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім стягнення аліментів). За п. 12. «Порядку виплати винагороди державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця», затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 643 від 8 вересня 2016 року, розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10% суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Отже, обов`язок сплачувати винагороду приватному виконавцю є законодавчо визначеним регулюванням примусового виконання рішення суду, тому не може вважатись неправомірними діями [PERSON] .. Суд також звертає увагу на те, що примусове виконання рішення через приватного виконавця є передбаченим законом способом виконання судових рішень і не може кваліфікуватися як зловживання правом. Оскільки, відповідач [PERSON] , у відповідності до положень\~Закону України «Про виконавче провадження», звернувся до приватного виконавця з виконавчим листом у справі № 215/4624/24, тому дані дії [PERSON] не можуть бути визнані неправомірними. Посилання позивача на те, що у даному випадку мало місце прострочення кредитора, є безпідставними, з огляду на наступне. Так, згідно частини першої\~статті 613 ЦК України\~кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Тлумачення частини першої\~статті 613 ЦК України\~свідчить, що прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року по справі № 554/2542/16-ц. Судом встановлено, що звернувшись до приватного виконавця Мізернюк В.П. надав реквізити для перерахування коштів, стягнутих з позивача під час виконання, в подальшому кошти прийняв, тому на думку суду, положення\~статті 613 ЦК України\~не можуть бути застосовані до правовідносин сторін. Аналізуючи вищевикладені норми права, враховуючи, що право стягувача на звернення до приватного виконавця гарантоване Конституцією України та\~ЗУ «Про виконавче провадження», суд приходить до висновку, що у даному випадку, пред`явивши виконавчий лист по справі №215/4624/24 до виконання, [PERSON] діяв у межах наданих йому прав, а тому відсутні підстави для визнання його поведінки недобросовісною та протиправною , тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який був сплачений при зверненні до суду не відшкодовується. На підставі 613, 1166 ЦК України,

Outcome: dismissed