Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про зобов`язання вчинити дії, стягнення орендної плати та неустойки та просить зобов`язати відповідача повернути позивачу об`єкт оренди за актом приймання-передачі (повернення), а саме майно: нежитловt приміщення №1 групи нежитловий (офісних) приміщень №33 за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по орендній платі в 126 516,13 грн.; неустойку в розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення в розмірі 169 483,88 грн.; пеню за несвоєчасну сплату орендної плати в розмірі 13 184,98 грн.; витрати на комунальні та експлуатаційні послуги в розмірі 75 700,54 грн.; всього в загальній сумі 384 885,53 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 31.05.2024р. між сторонами був укладений Договір оренди №31-05-24, за умовами якого позивач передав відповідачу, а відповідач прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення №1 групи нежитлових (офісних) приміщень №33 за адресою: [ADDRESS] . Крім визначеного розміру орендної плати відповідач мав сплачувати комунальні та експлуатаційні платежі. Свої зобов`язання відповідач не виконував, тому в нього перед позивачем виникла заборгованість. Користуючись умовами укладеного з відповідачем Договору оренди, позивач направив відповідачу вимогу повернути приміщення по акту прийому-передачі та про відмову від Договору. Станом на день подання позову приміщення не повернуто. Оскільки відповідач не виконував визначені Договором оренди зобов`язання, позивачем нарахована пеня. У зв`язку наведеним позивач звернувся до суду з відповідними вимогами для захисту своїх прав, які вважає порушені відповідачем. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18.03.2025р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Під час судового розгляду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження, яка повернулась з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про право власності від 07.04.2010р., виданого на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 07.04.2010р. №284-В, [PERSON] на праві приватної власності належить нежиле приміщення №1 (групи приміщень №33) адміністративного корпусу площею 96,60 кв.м., яке розташоване в [ADDRESS] . 31.05.2025р. між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] , як орендодавцем, та [PERSON] , як орендарем, укладено Договір оренди №31-05-24, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення №1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно з п. 1.3. Договору оренди приміщення передається орендарю для його використання в господарській діяльності орендаря в якості офісного приміщення. Згідно з п. 2.1. Договору оренди термін оренди погоджено з 31 травня 2024р. по 31 травня 2025р. Пунктом 2.2. Договору оренди визначено, що з дня підписання сторонами Акту приймання-передачі приміщення орендар має право користуватися приміщенням у відповідності до мети оренди. У відповідності до п. 3.1. Договору оренди орендар вступає в користування приміщенням після підписання цього Договору та підписання Акту приймання-передачі приміщення з 31.05.2024р. Орендна плата нараховується з 31 травня року. Відповідно до пунктів 4.1. та 4.2. Договору оренди розмір щомісячної плати за користування об`єктом нерухомості складає 37 000,00 грн. Щомісячна плата за користування за кожен місяць сплачується орендарем авансом щомісячного не пізніше 5-го числа місяця, що наступає. Пунктом 6.1. Договору оренди передбачено, що орендар оплачує комунальні та експлуатаційні послуги окремо від орендних платежів, а саме: плату за утримування приміщення та будинку у встановленому розмірі, за спожиту електроенергію, воду, опалення, телефон, інтернет, включаючи щомісячну абонентську плату, та ін., не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Орендар на підставі рахунків постачальників відповідних послуг відповідно до показань лічильників. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Частиною першою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. За статтею 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму. 31.05.2024р. за Актом №1 приймання-передачі приміщення позивач передав, а відповідач прийняв нежитлове приміщення відповідно до Договору оренди №31-05-24 від 31.05.2024р., а саме: нежитлове приміщення №1 групи нежилих (офісних) приміщень №33 (офіс №816), площею 96,6 кв.м., [ADDRESS]. У пункті 2 Акту №1 зафіксовано, що проведено огляд нежилого приміщення. Об`єкт технічним умовам відповідає. Як зазначає позивач, у період з 05.09.2024р. по 13.12.2024р. з боку відповідача виникла заборгованість по орендній платі в розмірі 126 516,31 грн., а в період з червня 2024р. по грудень 2024р. заборгованість за комунальні та експлуатаційні послуги в розмірі 75 700,54 грн. Відповідачем не спростовано наявність вказаної заборгованості. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За встановлених обставин підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума заборгованості за орендну плату в розмірі 126 516,31 грн. та заборгованість за комунальні та експлуатаційні послуги в розмірі 75 700,54 грн. Згідно зі ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Стаття 785 Цивільного кодексу України визначає, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. У відповідності до п. 12.3. Договору оренди цей Договір може бути розірваний достроково за ініціативою позивача без письмового попередження з підстави того, що сплата орендної плати за цим Договором та/або комунальних платежів прострочена більш ніж на тридцять календарних днів. 13.12.2024р. позивач направив відповідачу повідомлення про відмову від Договору оренди №31-05-24 від 31.05.2024. з вимогою звільнити приміщення, передати ключі та передати приміщення за актом приймання-передачі. У силу закону та умов Договору оренди відповідач зобов`язаний був повернути приміщення позивачу, однак не виконав цього зобов`язання, а тому законною є заявлена вимога про зобов`язання повернути позивачу об`єкт оренди. Оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання щодо повернення майна позивачу та сплати орендної плати, позивачем нарахована неустойка, яка за його розрахунком склала 169 483,88 грн. за найм речі за час прострочення та 13 184,98 грн. за прострочення орендної плати. У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У статті 785 Цивільного кодексу України вказано, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. За п. 10.2. Договору оренди у випадку неповної або несвоєчасної сплати орендної плати та/або комунальних послуг згідно з п. 4 та 6 орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період нарахування, від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення. Відповідачем контррозрахунку суми пені суду не надано. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача сума судового збору в розмірі 3 848,86 грн.

Outcome: approved