Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

У грудні 2024 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 1997 року. Мають спільних дітей: [PERSON] , 2000 року народження, та [PERSON] , 2006 року народження. На даний час донька [PERSON] досягла повноліття та продовжує навчання на денній формі, самостійного заробітку не має, у зв`язку з чим потребує матеріального забезпечення. Орієнтовний розмір щомісячних витрат на дитину становить біля 40 000 грн. Відповідач працює, має дохід та зобов`язаний також нести витрати на утримання дитини, яка продовжує навчання до 23 років. Розмір його реального доходу в середньому біля 85 000 грн. встановлений по справі 369/14785/23, тому не потребує додаткового доведення в даному засіданні. Заявлені нею аліменти в розмірі 20 000 грн. є навіть меншими за частку в розмірі частини його доходу. У добровільному порядку відповідач допомоги не надає, тому звернулася з даним позовом. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 20 000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною 23 років або до закінчення навчання; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 30 січня 2025 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, [PERSON] вказав, що дійсно його донька продовжує навчання, він працює, отримує сталий заробіток, тому доцільне стягнення аліментів в розмірі частині його доходу. За рішенням суду з нього стягнуто аліменти в розмірі 20 000 грн. до повноліття дитини. Рішення він не оскаржував, оскільки воно втратило чинність через кілька місяців. Але вважає висновок суду передчасним щодо його доходу за 2022-2023 роки. Крім того, ці висновки стосуються іншого періоду, ніж коли розглядається дана справа. На даний час він одружився та проживає разом з малолітнім сином дружини, якого також утримує. Вважає, що позивач не обґрунтувала витрати на дитину в розмірі 40 000 грн. щомісячно. Тому просив позов задоволити частково та стягнути з нього аліменти в розмірі частини його доходу. 27 лютого та 28 лютого 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивачка вказала, що відповідач рішення суду по справі 369/14785/23 не виконує, воно перебуває на примусовому виконанні. І висновки суду по тій справі мають преюдиційне значення при розгляді даної справи, а відповідач не надав жодного доказу на спростування висновків суду. Обов`язку утримувати сина своєї дружини [PERSON] немає. Аліменти бажає стягувати саме в твердій грошовій сумі, оскільки відповідач приховує свої реальні доходи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав про стягнення аліментів. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував частково. Просив позов задоволити з урахування поданого відзиву. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 10 серпня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. За ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу (ст.201 СК України). За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] . З довідки Київського національного університету імені Тараса Григоровича №036/905 від 13 грудня 2024 року вбачається, що [PERSON] навчається на другому курсі денної форми здобуття освіти спеціальності 222 Медицина освітньої програми «Медицина» ННЦ Інституту біології та медицини, термін навчання з 01 вересня 2023 року по 30 червня 2029 року. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому позовні вимоги про стягнення аліментів на дитину підлягають до задоволення з 17 грудня 2024 року. У разі сплати відповідачем у цей період коштів на утримання дитини (враховуючи подані квитанції), то ці оплати можуть враховуватись виконавцем у разі примусового виконання судового рішення. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З поданих позивачем доказів не можливо встановити чи отримує донька стипендію та її розмір, навчається за контрактом чи на бюджеті. Відповідач жодних клопотань не заявив, не повідомив суду причини неможливості подати такі докази. Щодо доходу відповідача. У рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року при встановленні доходу [PERSON] суд вказав, що «з банківських виписок від АТ КБ «Приватбанк» (лист №20.1.0.0.0/7-240327/20506 від 29.03.2024 р., а.с. 221), АТ «Універсалбанк» (лист №2217/БТ від 25.03.2024 р., а.с. 194), АТ «Банк Кредит Дніпро» (лист від 26.03.2024 р. №16-2885/БТ, а.с. 197), АТ «Райффайзен Банк» (лист від 28.03.2024 р. №81-15-9/2887-БТ, а.с. 214), відповідач за період з березня 2022 року по червень 2023 року отримав загальний дохід в розмірі 1 399 081,05 грн. Розділивши загальний дохід на кількість місяців у цьому періоді судом було визначено реальний середньомісячний дохід відповідача в розмірі 87 442,56 грн. (1 399 081,05 / 16 місяців). Таким чином доводи відповідача, які були ним зазначені у відзиві на позовну заяву щодо розміру середньомісячного доходу в сумі 26 600,77 грн. спростовуються наявними банківськими виписками. В свою чергу 1/4 від реального середньомісячного доходу становить 21 860,64 грн., а не 6 500 грн., як відповідач заявляв у своєму відзиву. Отже, позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача суму, яка є меншою від 1/4 середньомісячного доходу відповідача». (справа 369/14785/23). Так, дійсно, суд погоджується з доводами позивача, що у вищевказаній справі суд встановив дохід позивача в розмірі біля 87 000 грн. з березня 2022 року по червень 2023 року. Разом з тим, при вирішенні даної справи не можливо ототожнювати дохід [PERSON] за період з березня 2022 року по червень 2023 року і його дохід станом на липень 2025 року. Навіть при тому, що відповідач не змінював місце роботи. Так, у даному рішенні не вказано джерело надходження таких коштів, не містять матеріали справи й доказів того, що відповідач отримує дохід з цих джерел і на даний час. При вирішенні розміру стягуваних аліментів, суд має враховувати дійсний матеріальний стан платника, а не те, що він мав два роки тому. Будь-яких додаткових клопотань про витребування доказів позивач не подавав, причини неможливості подати такі докази суду не повідомив. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON] , 2006 року народження. Доказів неспроможності сплачувати аліменти матеріали справи не містять. Але встановити дійсний його дохід суд позбавлений можливості, оскільки доказів цього не подано та не заявлено клопотань про їх витребування. Щодо розміру аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Тому при визначенні розміру аліментів суд враховує, що [PERSON] досягла повноліття, навчається, та аліменти мають відповідати дійсним потребам дитини на час розгляду справи, які б забезпечували її потреби при навчанні, а не іншими потребами, які батьки у разі можливості можуть надати. Звертаючись з позовом, [PERSON] вказувала, що на утримання доньки витрачає близько 40 000 грн., половину з яких має відшкодовувати відповідач. Натомість, відповідач у своєму відзиві акцентував на відсутності доказів витрат на дитину у заявленому розмірі. Суд критично оцінює доводи позивача про несення нею щомісячних витрат на дитину: в частині різноманітних курсів в розмірі 8000 грн., купівля-ремонт техніки, побутова хімія, косметика на суму 7700 грн., медичні послуги, ліки на суму 2000 грн., канцтовари на суму 1000 грн. Жодного підтвердження таким витратам та їх необхідності позивачка суду не надала, зокрема укладених догорів, сплата таких послуг, медичні призначенні та встановлені діагнози дитини, незважаючи, що відповідач вказував на відсутність доказів витратам на дитину. Не конкретизовані витрати, їх розмір та необхідність під назвою «Університет» - 5000 грн., кишенькові - 5000 грн. Сам по собі факт можливості батька сплачувати аліменти, не можна ототожнювати з заявленням розміру аліментів у будь-якому розмірі, обмежившись лиш формальними формулюваннями витрат без подання належних, допустимих доказів та обґрунтування таким витратам, їх необхідності для дитини, яка хоч і навчається, але досягла повноліття. З огляду на те, що дитина проживає з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на працездатну особа, враховуючи, що дитина навчається на денній формі навчання, наявність доходу відповідача, визнання ним частково позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у розмірі 10 000 грн. до досягнення донькою 23-років або до закінчення навчання. Щодо витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Як вбачається з матеріалів справи 05 жовтня 2023 року між [PERSON] та адвокатом Шевченком А.В. було укладено договір про надання правової допомоги. Звертаючись до суду з заявою про стягнення судових витрат представником позивача на підтвердження наданих витрат на правову допомогу було надано договір про надання правової допомоги, додаткові угоди та акт прийому-передачі виконаних робіт від 30 квітня 2025 року за договором про надання правової допомоги, детальний опис робіт довідку про підтвердження отримання коштів на суму 12 000 грн.. За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дослідивши, додані представником відповідача, докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, а також враховуючи складність даної цивільної справи та часом витраченим адвокатом, кількість судових засідань, часткове задоволенні позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень, а відтак подана заява підлягає частковому задоволенню. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved