Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

У січні 2025 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про стягнення боргу за договором позики в розмірі 35 000 дол. США та п`яти процентів річних, нарахованих за період з 23.10.2019 по 20.12.2024, в розмірі 9 037,67 дол. США, а в усього 44 037,67 дол. США. Позов обґрунтований такими обставинами. 23.10.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивачка передала відповідачу 45 000 дол. США, які останній повинен був повернути у строк до 23.10.2016. У подальшому відповідно до додаткових угод від 23.10.2016 та від 23.10.2019 строк дії договору позики було продовжено до 23.10.2022. Впродовж зазначеного періоду відповідач повернув позивачці лише 10 000 дол. США. Зобов`язання щодо повернення 35 000 дол. США відповідач не виконав, у зв`язку з чим позивачка і звернулась до суду з даним позовом. Окрім основного боргу відповідач також має сплатити п`ять процентів річних від простроченої суми, про що вони домовились при укладенні договору. Ухвалою суду від 23.01.2025 позовну заяву залишено без руху з підстав незазначення ціни позову в національній валюті України та несплати судового збору. 21.02.2025 від позивачки надійшов документ про сплату судового збору. Ухвалою суду від 25.01.2025 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання 26.03.2025. 12.03.2025 від позивачки надійшла заява про забезпечення позову, у якій вона просила накласти арешт на належну відповідачу квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14.03.2025 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. 26.03.2025 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд задовольнив та відклав підготовче засідання на 08.05.2025. 04.04.2025 від позивачки надійшла повторна заява про забезпечення позову. Ухвалою суду від 10.04.2025 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 08.05.2025 закрите підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала пославшись на наведені у позовні заяві обставини та обгрунтування. Представник відповідача [PERSON] не заперечував факту існування боргових зобов`язань відповідача перед позивачкою, проте просив урахувати, що виникненню цього боргу передували тривалі ділові відносини сторін, пов`язані зі створенням лабораторії з економічних досліджень. Вказав, що згодом у відповідача виникли фінансові труднощі і саме з цього періоду почалися боргові відносини між сторонами. Позивачка мала певну зацікавленість у зазначеному бізнес-проекті та їй було відомо, що позичені у неї кошти відповідач вклав в облаштування лабораторії, оренду приміщення, проведення певних робіт та досліджень. Відповідач повертав позику та сплачував проценти з прибутків, але з початком війни виїхав до США. Водночас роботу лабораторії він не припинив і має намір у подальшому владнати питання повернення боргу. Заслухавши представників сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. 23.10.2012 між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] було укладено договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику у власність грошових коштів в сумі 45 000дол. США. Згідно з умовами, визначеними пунктами 1, 2 цього договору, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 5% річних, а позичальник зобов`язаний повернути суму позики та проценти у строк до 23.12.2016. Факт отримання суми позики не заперечується відповідачем та підтверджується його власноручною розпискою від 23.10.2012, оригінал якої досліджувався в судовому засіданні. 23.10.2016 сторони уклали додаткову угоду до договору позики, якою продовжено строк повернення позики до 23.10.2019 та зафіксовано, що станом на вказану дату неповернута сума позики становить 40 000 дол. США. Додатковою угодою до договору позики від 23.10.2019 продовжено строк повернення позики до 23.10.2022 та зафіксовано, що станом на вказану дату неповернута сума позики становить 35 000 дол. США. Відповідач [PERSON] визнає факт невиконання ним зобов`язання щодо повернення позики у зазначеному розмірі. Даючи оцінку вимогам позову та наданим позивачкою доказам, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів. У статтях 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальною умовою виконання зобов`язання є виконання його належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Частиною першою статті 530 ЦК України установлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін, погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України). За приписами частини першої статті 638 цього Кодексу договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За загальним правилом, установленим частиною першою статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Частиною другою цієї статті передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У статті 1046 ЦК України наведено визначення договору позики як договору, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно статті 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України). З огляду на зазначене можна дійти висновку, що договір позики є реальним договором, тобто договором, для укладення якого необхідним є передання предмету позики, а позикові відносини зумовлені характером обов`язку боржника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За обставинами справи установлено укладення сторонами письмового договору, який містить усі істотні умови, передбачені законодавством для договорів позики, зокрема, такі як сума позики і обов`язок її повернення, факт передання предмету позики не заперечується відповідачем та підтверджується його власноручною розпискою, а відтак спірні правовідносини є позиковими. Судом також установлено факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення суми позики у встановлений договором строк, що кореспондує праву позивачки як позикодавця вимагати виконання цього зобов`язання. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця вимога закону ґрунтується на приписі статті 99 Конституції України та узгоджується зі змістом статей 192 і 524 ЦК України, відповідно до яких гривня є законним платіжним засобом, обов`язковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, зобов`язання має бути виражене у гривні, а обіг іноземної валюти підпорядковується спеціальному правовому режиму, встановленому законодавством. Водночас Верховний Суд системно проаналізував положення вищенаведених правових норм та виснував, що укладення договорів та виконання договірних зобов`язань, зокрема, позикових, в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству (постанови Великої Палати від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18 та від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц). Згідно з висновками Верховного Суду у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику, а тому суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми у тій валюті, яка визначена договором позики. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. При укладенні договору позики сторони домовились про сплату позичальником процентів від суми позики в розмірі 5% річних, які у разі часткового повернення позики нараховуються на неповернуту суму. З позовної заяви убачається, що позивачка заявила до стягнення проценти від суми позики за період з 23.10.2019 по 20.12.2024, при цьому послалась на положення статті 625 ЦК України. Окрім того, що вказана норма не регулює питання сплати процентів, тобто не є застосовною до спірних правовідносин, вимоги позивачки про стягнення процентів, нарахованих після 23.12.2022, є необґрунтованими з огляду на усталену судову практику. Так, Верховний Суд у низці своїх рішень сформулював правову позицію, відповідно до якої правомірним є нарахування передбачених договором процентів за кредитом (позикою) лише в межах строку кредиту (позики). За умовами останньої додаткової угоди до договору позики відповідач зобов`язався повернути позику 23.10.2022, а відтак після вказаної дати право позивачки як позикодавця на нарахування процентів за позикою припинилося. З 23.10.2019 (дата, з якою позивачка пов`язала початок відліку часу нарахування процентів) по 23.10.2022 (дата закінчення строку позики) відповідач користувався грошовими коштами позивачки протягом трьох років, сума позики в цей період становила 35 000 дол. США, звідси розмір належних позивачці процентів за користування позикою становить 5 250 дол. США (35000х5%х3). Одночасно суд зауважує, що у позивачки відсутнє право на одержання з відповідача трьох процентів річних за порушення позикового зобов`язання, що передбачено нормами частини першої статті 1050 та частини другої статті 625 ЦК України, оскільки існує законодавча заборона застосовувати наслідки прострочення виконання кредитних та позикових зобов`язань в період воєнного стану (пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України). Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики (основного боргу) в розмірі 35 000 дол. США та процентів від суми позики в розмірі 5 250 дол. США, а усього 40 250 дол. США. Стаття 141 ЦПК України визначає, що у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання цього позову позивачка сплатила судовий збір в розмірі 15 140,00 грн. Загальний розмір заявлених позовних вимог становив 44 037,67 дол. США, з яких судом задоволено вимоги на суму 40 250 дол. США. Отже ураховуючи, що позов задоволений на 91/100 частин (40250х100/44037,67), на відповідача слід покласти 91/100 частин сплаченого судового збору, що у грошовому виразі становить 13 777,40 грн (15140 х 91%). На підставі викладеного,

Outcome: partial