Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про стягнення аліментів та встановлення факту утримання дитини, в якій зазначає, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 08.12.2012. Від шлюбу з відповідачкою мають спільну неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . З часом сімейні відносини між ними погіршились та 25.02.2016 рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка виїхала в невідомому напрямку. 24.04.2017 року рішенням Обухівського районного суду Київської області було визначено місце проживання дитини з ним, за місцем його реєстрації. Відповідачка, до рішення суду від 24.04.2017 року і по даний час, проживаючи окремо від нього з дитиною, будь-якої допомоги не надає, вихованням сина не займається, не турбується про його стан здоров`я, фізичний і духовний розвиток, не створює належних умов для розвитку природних здібностей дитини, не спілкується з ним та не вживає активних дій для спілкування. Всі вище перелічені обов`язки відносно дитини, здійснює він самостійно. В зв`язку з чим просить встановити факт, що він самостійно виховує та утримує їхню спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] . Виходячи з вищевикладеного, та в зв`язку з тим, що дитина знаходить на повному його утриманні, він просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Тож, в зв`язку з цим він був вимушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 11.04.2025 відкрито провадження у справі та призначено по справі підготовче засідання. 24.06.2025 протокольною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідачка, яка викликалась в судове засідання за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання повторно не з`явилась, про поважність неявки суду не повідомила, хоч про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачки на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5,6\~ст. 263 ЦПК України\~обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси позивача, даючи оцінку діям відповідачки, які суд оцінює, як такі, що направлені на затягування розгляду справи по суті, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності відповідача на підставі наявних матеріалів справи та постановити заочне рішення, що відповідає положенням ч.4 ст.223, ст.\~280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 08.12.2012 року виконавчим комітетом Долинянської сільської ради Обухівського району Київської області було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 3. З часом сімейні відносини між сторонами погіршились та 25.02.2016 рішенням Обухівського районного суду Київської області шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка виїхала в невідомому напрямку. 24.04.2017 року рішенням Обухівського районного суду Київської області було визначено місце проживання дитини з позивачем, за місцем його реєстрації. Відповідачка, до рішення суду від 24.04.2017 року і по даний час, проживає окремо від позивача з дитиною. Будь-якої допомоги не надає, вихованням сина не займається, не турбується про його стан здоров`я, фізичний і духовний розвиток, не створює належних умов для розвитку природних здібностей дитини, не спілкується з ним та не вживає активних дій для спілкування. Всі вище перелічені обов`язки відносно дитини, здійснює позивач самостійно. Тож позивач просить встановити факт, що він самостійно виховує та утримує їхню спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] . Також позивач просить стягнути з відповідачки на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі: 4000 тис. грн., так як, місце роботи відповідачки йому не відоме. Відповідно до частини першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини,незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ст.. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо позовних вимог про встановлення факту утримання дитини, суд приходить до наступних висновків. Так, як встановлено в судовому засіданні, сторони мають спільну дитину, сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання виданої виконавчим комітетом Обухівської міської ради Київської області [PERSON] та його син [PERSON] дійсно зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 28.05.2024, зазначено, що мати [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] та сином [PERSON] не проживає. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо утримання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВРУ від 27.02.1991 держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з пунктами 1,2 ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того,здійснюються вони державними чи приватними соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи які їх замінюють несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). За положеннями ч.2 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи позовну вимогу про утримання неповнолітньої дитини, суд враховує, що доказів, того, що відповідачка не утримує дитину суду не надано. Щодо акту обстеження житлово-побутових умов, де зазначено, що відповідачка не проживає разом з дитиною, не є підтвердженням того, що відповідачка не піклується про дитину. Позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів того, що відповідачка ухиляється від виховання та утримання спільного сина [PERSON] , а відтак позовні вимоги про встановлення факту утримання дитини батьком задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial