Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] (адреса реєстрації: [ADDRESS] ) звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства "Ідея Банк" (адресча: 79008, м. Львів, вул. Валова, 11) про захист прав споживача, визнання недійсними окремих умов кредитного договору та зобов`язання здійснити перерахунок обов`язкових платежів за кредитним договором. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним ФОП [PERSON] та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір за № КБ03.00615.010739189 від 16.02.2024 року, відповідно до якого АТ «Ідея Банк» надав йому кредит у розмірі 150 000,00 грн., а він зобов`язується сплатити проценти та комісії за користування коштами. Відповідно до п. 2.1. Договору Банк видав йому кредит на наступних умовах, а саме: п. 2.1.1. розмір кредиту - 150 000,00 грн.; п.2.1.2. ціль кредиту - поповнення обігових коштів; п.2.1.3. процентна ставка - фіксована; 0,01% річних; п. 2.1.4. комісія за видачу кредитних коштів - 1,1% від суми кредиту; п.2.1.5 комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 2,99 % від суми кредиту; термін повернення кредиту - по 16.02.2026 (включно); порядок видачі кредиту, а також графік повернення кредиту відповідно до Додатку №1 до Договору кредиту. Щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості відповідно до Графіку повернення кредиту відповідно до Додатку №1 до Договору кредиту встановлена наступним чином: щомісячно, починаючи з 16.03.2024 року по 16.02.2026 (включно) встановлена у розмірі 4 485,00, а відповідно на весь період користування кредитними коштами згідно графіку складає - 107 640,00 грн., тоді як розмір наданого йому кредиту 150 000,00 грн. Пунктом 4.2 Договору зазначено, що позичальник повертає кредит разом з процентами та щомісячною комісією обслуговування кредитної заборгованості до дня/числа кожного місяця, згідно з Графіком. Позивач зазначає, що відповідно до Уточненої виписки та Виписки з рахунка корпоративного клієнта №100000-2025/0502 (період 01.02.24-02.05.24) від 02.05.2025 року по р/р IBAN [NUMBER] ним було здійснено зарахування коштів на рахунок та з якого було проведено списання коштів Банком в рахунок платежів, а саме: за період з 15.03.2024 по 16.01.2025 року з щомісячних регулярних платежів Банком було погашено основного боргу - 6249,82 х 11 міс. = 68 748,02 грн., а щомісячної комісії за обслуговування по кредитному договору 4485,00 х 11 міс. = 49335,00 грн. Позивач вказує, що станом на день подачі позову він припинив підприємницьку діяльність згідно Витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та державних формувань від 12.02.2025. За умовами укладеного між ними кредитного договору, цільовим призначенням отриманих ним кредитних коштів є поповнення обігових коштів, а тому виниклі між ними правовідносини визначаються положеннями Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно ч. 4 ( абз.3) ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 16.03.2024 року по 16.02.2026 року складає 107 640, 00 грн., в той час як тіло кредиту - 150 000,00 грн. Вважає, що загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування 107 640 грн, є значно суттєвим порівняно із розміром отриманого кредиту в розмірі 150 000 грн., що не можливо визнати справедливим та розумним. Однак, встановивши у кредитному договорі № КБ03.00615.010739189 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 107 640,00 грн., банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. Крім того, банк нараховував, а він сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, зокрема в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за розрахунково-касове обслуговування із 16.03.2024 року по 16.01.2025 року у загальному розмірі 49 335,00 гривень, що є незаконним, а тому вважає, що вказана сума підлягає зарахуванню у рахунок інших обов`язкових платежів позивача за кредитним договором. Просить визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 2.1.5 кредитного договору № КБ03.00615.010739189 від 16.02.2024 року, укладеного між ним та АТ «Ідея Банк», в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 16.03.2024 року по 16.02.2026 року. Також просить зобов`язати АТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору № КБ03.00615.010739189 від 16.02.2024 року платежів, зарахувавши сплачену ним комісію у сумі 49335,00 гривень у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.05.2025 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - Рачковська А.О. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Надали суду писомве пояснення в якому просили зменшити витрати на правову допомогу. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд установив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що 16.02.2024 року між ФОП [PERSON] та Акціонерним товариством "Ідея Банк" було укладено кредитний договір за № КБ03.00615.010739189, відповідно до умов якого позивачу надано кредит в розмірі 150 000 грн. для поповнення обігових коштів. Пунктом 2.1. вказаного договору визначено, що банк видає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах: - розмір кредиту - 150000,00 грн. (п. 2.1.1. договору); - ціль кредиту - поповнення обігових коштів (п.2.1.2.); - процентна ставка - фіксована, 0,01% річних (п.2.1.3.); - комісія за видачу кредитних коштів - 1,1% від суми кредиту (п. 2.1.4.); - комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 2,99 % від суми кредиту (п.2.1.5); - термін повернення кредиту - по 16.02.2026 (включно) (п. 2.1.6.); - порядок видачі кредиту - перерахунок коштів на поточний рахунок позичальника [NUMBER] (п. 2.1.7.); - графік повернення кредиту - додаток № 1 до Договору кредиту (п. 2.1.8). Відповідно до п. 1.1. договору кредитор надає позичальнику грошові кошти у розмірі та на умовах обумовлених даним договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти та комісії за користування ним. Пунктом 2.4. договору визначено, що кредит видається на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання. Згідно п. 3.4. Графік платежів позичальника за Договором кредиту в розрізі сум погашення кредиту, процентів і комісії за обслуговування кредитної заборгованості є невід`ємною частиною договору кредиту. Нарахування процентів за п. 2.1.3. та комісії за обслуговування кредитної заборгованості за п. 2.1.5. припиняється з настанням терміну повернення кредиту. Пунктом 4.2. договору позичальник повертає кредит разом з процентами та щомісячною комісією за обслуговування кредитної заборгованості до дня/числа кожного місяця, згідно з графіком. Відповідно до Уточненої виписки та Виписки з рахунка корпоративного клієнта №100000-2025/0502 (період 01.02.24-02.05.25) від 02.05.2025 року по р/р IBAN [NUMBER] [PERSON] було здійснено зарахування коштів на рахунок та з якого було проведено списання коштів Банком в рахунок платежів, а саме: - 15.03.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11010 грн. Банком списано 10736,00 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії, (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 16.04.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11000 грн. Банком списано 10732,05 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 16.05.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 10950 грн. Банком списано 10668,05 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 16.06.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11000 грн. Банком списано 10654,05 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); -16.07.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11000 грн. Банком списано 10590,05 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 16.08.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11000 грн. Банком списано 10526,05 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 16.09.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11000 грн. Банком списано 10462,05 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 16.10.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11000 грн. Банком списано 10736,00 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 18.11.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11000 грн. Банком списано 10667,06 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 16.12.2024 р. внесення на транзитний рахунок позивачем суми: 11000 грн. Банком списано 10603,06 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору); - 09.01.2025 р. внесення на транзитний рахунок Позивачем суми: 19800 грн. Банком списано 10736,00 грн., з яких 4485 грн. щомісячної комісії (погашення плати за обслуговування по кредитному договору). Отже, за період з 15.03.2024 по 16.01.2025 року з щомісячних регулярних платежів Банком було погашено основного боргу 6249,82 х 11 міс. = 68748,02 грн., а щомісячної комісії за обслуговування по кредитного договору 4485,00 х 11 міс. = 49 335,00 грн. Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 12.02.2025 року, ФОП [PERSON] припинив підприємницьку діяльність. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписами ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За загальним правилом, що передбачене статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом із тим, приписами ч. 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Так, Верховний Суд України у своїй постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12 зробив висновок про те, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. У рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За умовами укладеного між сторонами кредитного договору, цільовим призначенням отриманих [PERSON] кредитних коштів є поповнення обігових коштів, а тому суд погоджується з доводами представника позивача, що виниклі між сторонами правовідносини визначаються положеннями Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно ч.4 ( абз.3) ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, завтерджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно ст. 11 Законі України «Про захист прав споживачів» положення цього Закону застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», який набув чинності Закон України 10 червня 2017 року. Положення ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 88 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Однак в постанові від 08 березня 2023 року (справа № 204/2820/21, провадження № 61-3773св22) Верховний Суд зазначив, що незважаючи на право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту згідно ЗУ «Про споживче кредитування» суду слід враховувати загальні засади цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Приписами ч. 3 ст. 13 ЦК України передбачено те, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. В пункті 2.1.5. кредитного договору № КБ03.00615.010739189 від 16.02.2024 року комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,99% від суми кредиту. Згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, щоміячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості становить 4 485 грн., та за період з 16.02.2024 по 16.02.2026 складає 107 640 грн. Однак, встановивши у кредитному договорі № КБ03.00615.010739189 від16.02.2024 року сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, що у загальному розмірі складає 107 640 грн., банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику, а розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими. При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості 107 640 грн. є значно суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого позивачем 150 000 грн., що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним. У постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 703/1518/18 заначено, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Крім того, приписами ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Нормою ч. 4 ст. 42 Конституції України гарантовано те, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія за ослуговування кредитної заборговансті. Жодних доказів на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату, представником відповідача суду не надано. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості (пункт 2.1.5.) не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція як обслуговування кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. У рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 вказано на те, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, суд вважає, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послугу, які ним фактично не замовлялась і яка банком фактично не надавалась. Більш того, відповідача у справі представник АТ «Ідея Банк» не було позбавлено можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії за обслуговування кредитної заборгованості, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються поичальнику за таку плату. Аналогічна позиція міститься постанові Верховного Суду від 09 лютого 2024 року (справа №337/3703/22). З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідачем не зазначено в кредитному договорі, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, та не надано підтвердження того, що такі послуги ним взагалі було надано останньому, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання вказаного пункту (2.1.5.) правочину недійсними. При цьому, відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, зокрема в частині встановленої у графіку платежів щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості із 15.03.2024 року по 09.01.2025 року у загальному розмірі 49 335 гривень, що є незаконним, через що суд доходить висновку про те, що вказана сума підлягає зарахуванню у рахунок інших обов`язкових платежів позивача за кредитним договором. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач при зверненні із даним позовом до суду був звільнений від сплати судового збору, відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 3028 грн.

Outcome: approved