Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Представником позивача ТОВ «Свеа Фінанс» через систему «Електронний суд» до Дніпровського районного суду міста Києва подано позовну заяву до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.12.2023 між ТОВ «Слон кредит» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №1322758, який підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідачки. Відповідно до умов договору, позивач надає відповідачці у позику грошові кошти в сумі 5000,00 грн. на строк користування 360 днів, а відповідачка зобов`язується повернути надану позику, сплатити відсотки у розмірі 2,50% за день користування кредитом. 24.07.2024 року між ТОВ «Слон кредит» та ТОВ «Свеа фінанс» було укладено Договір факторингу № 2407-24, відповідно до умов якого, клієнт відступає (передає) фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення права вимоги фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та у строки встановлені цим договором. Відповідно до п. 3.1.1. Договору факторингу «Права вимоги відступаються (передаються) в розмірі заборгованостей, що зазначений у пункті 2.2 цього Договору на дату відступлення з правом подальшого нарахування (отримання) майбутніх процентів, штрафних санкцій, комісій та інших платежів, що передбачені Кредитними договорами.». Відповідно до реєстру боржників до Договору факторингу № 2407-24 від 24.07.2024, заборгованість відповідачки за кредитним договором (станом на дату відступлення права вимоги) складала: 34125,00 грн. При цьому, позичальник на користь нового кредитора жодних платежів, в той час як новий кредитор скористався своїм правом здійснити донарахування сум, передбачених графіком платежів до Кредитного договору. Таким чином станом на дату складання позовної заяви заборгованість відповідача за Договором №1322758 від 02.12.2023 становить: 50000,00 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту у розмірі 5000,00 грн. та заборгованість по відсотках у розмірі 45000,00 грн. У зв`язку із вищевикладеним позивач просить стягнути на свою користь з відповідачки вищевказану заборгованість та понесені судові витрати. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20.03.2025 вказану цивільну справу передано до Деснянського районного суду міста Києва за підсудністю. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025 зазначена цивільна справа передана судді Сенюті В. О. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15.04.2025 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.05.2025 від відповідачки до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначила, що позовні вимоги визнає частково, оскільки дійсно отримала кредит у розмірі 5000,00 грн., однак просить надати їй можливість повернути лише тіло кредиту, не сплачуя проценти у розмірі 45000,00 грн., через скрутний фінансовий стан. Представник позивача в судове засідання не з`явився, письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача, проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.. Судом встановлено, що 02.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Слон кредит» та [PERSON] було укладено Договір №1322758 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний». (а.с.12-19) Договір підписаний [PERSON] електронним підписом з одноразовим ідентифікатором Н220. Разом з договором, відповідачкою було підписано паспорт споживчого кредиту, таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. (а.с.22-25). Згідно з п.1.3-1.8.2. сума кредиту складає 5000,00 грн., строк кредиту - 360 днів, стандартна процентна ставка 2,50% в день. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 50000,00 грн. Пунктами 2.1., 2.2. вказаного договору кошти кредиту надаються Товаристовом у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок Споживача, уключаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] . Сума кредиту перераховується Товариством протягом двох календарних днів з моменту укладення Договору. Дата надання кредиту: 02.12.2023 або 03.12.2023. Згідно з листом ТОВ «Пейтек Україна» від 02.08.2024 року, ТОВ «Слон кредит» було перераховано кошти на суму 5000,00 грн. на платіжну картку клієнта № [NUMBER] (а.с.56). Факт отримання відповідачкою кредитних коштів визнається останньою, про що вказано у її відзиві на позовну заяву, відтак вказана обставина не підлягає доведенню згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду України від 30.05.2018 у справі № 191/5077/16-ц (провадження 61-17422св18) зазначено, що «положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18 та від 07.10.2020 у справі № 127/337824/18 будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму, договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений в письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 № 675-VIII. Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Верховний Суд, зокрема, у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 зазначає, що «з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів». З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що договір № 1322758 від 02.12.2023 підписаний відповідачкою відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», тим самим вона акцептувала пропозицію позивача та уклала кредитний договір шляхом введення одноразового ідентифікатора, про що не заперечує відповідачка у відзиві на позовну заяву. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. 24 липня 2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Слон кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Свеа фінанс» укладено договір факторингу №2407-24, відповідно до умов якого Клієнт відступає (передає) Фактору права вимоги, а Фактор набуває Права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту, за відступлення Прав Вимоги фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та у строки встановлені Договором. Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу від 24.07.2024 № 2407-24, ТОВ «Свеа фінанс» набуло грошової вимоги до відповідачки у сумі 50000,00 грн., з якої: 5000,00 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту, 45000,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частиною 1 ст.1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Матеріалами справи підтверджується перехід права вимоги від ТОВ «Слон кредит» до ТОВ «Свеа фінанс» щодо вимог за договором № 1322758 від 02.12.2023. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові №6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 06.02.2019 у справі № 667/11010/14-ц (провадження № 61-10349св18). Таким чином, судом встановлено, що первісний кредитор ТОВ «Слон кредит» свої зобов`язання перед відповідачем виконав в повному обсязі, визначені договором кредитні кошти, натомість відповідачка взяті на себе за договором зобов`язання перед ТОВ «Слон кредит» не виконала, оскільки не вносила платежі, передбачені умовами кредитного договору, та проценти за користування кредитом. Відповідачкою не виконано зобов`язання, визначені договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування. При цьому відповідачка не скористалась своїми правами, передбачені статтями 76-83, 174, 191 ЦПК України та не надала суду доказів на спростування вимог позивача. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала в зв`язку з чим утворилась заборгованість по сплаті коштів у загальному розмірі 50000,00 грн., тому суд вважає позов обґрунтованим та доведеним, що дає підстави для задоволення позову у повному обсязі. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved