Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Берегівська міська рада звернулася до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання договору оренди земельної ділянки від 15.02.2017 року, укладеного між Яношівською сільською радою Берегівського району Закарпатської області та Дочірним підприємством "АНТ-КЕР" угорського ТОВ "АНТ-КЕР про оренду земельної ділянки площею 0, 6586 га з кадастровим номером 2120485200:10:001:0004; зобов`язання [PERSON] повернути власнику Берегівській міській раді вказану земельну ділянку та стягнення з останнього в їх користь заборгованості за договором оренди земельної ділянки від 15.02.2017 року в сумі 74 583,69 грн.. Позовна заява мотивована тим, що 15 лютого 2017 року між Яношівською сільською радою Берегівського району Закарпатської області (правонаступником якої є Берегівська міська рада Закарпатської області) та Дочірнім підприємством «АНТ-КЕР» угорського товариства з обмеженою відповідальністю «АНТ-КЕР» в особі директора Дерцені І.Г. було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 1,2226 га з кадастровим номером 2120485200:10:001:0004 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій знаходиться об`єкт нерухомого майна належний орендарю. Вказаний Договір було укладено строком на 25 років та визначена орендна плата в розмірі 1188,11 грн. щомісячно, що становить 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки. В подальшому, нерухоме майно, яке знаходиться на вищевказаній земельній ділянці було продано з прилюдних торгів та новим власником об`єктів нерухомості став [PERSON] , до якого, у відповідності ч. 4 ст. 120 ЗК України, перейшло право оренди земельної ділянки. Так, управлінням земельних відносин Берегівської міської ради Закарпатської області був встановлений факт використання земельної ділянки комунальної форми власності за адресою: [ADDRESS] , без здійснення плати за користування нею. У межах здійснення заходів самоврядного контролю за використанням земель комунальної форми власності на території Берегівської міської територіальної громади Управління земельних відносин проведено обстеження та складена Довідка про встановлення неправомірного використання земельної ділянки комунальної власності на території Берегівської міської територіальної громади з порушенням законодавства України. У зв`язку з чим, на адресу відповідача було направлено лист з метою врегулювання питання щодо заборгованості по оплаті оренди земельної ділянки. Згідно довідки щодо розрахунку заборгованості з орендної плати за земельну ділянку відповідачем [PERSON] за прострочені платежі по договору оренди землі від 15.02.2017 року, станом на 01.04.2025 року заборгованість складає 74583,69 гривень. Отже, [PERSON] систематично порушує умови договору оренди і всупереч вимог чинного законодавства та умов спірного договору оренди землі використовує орендовану земельну ділянку без внесення орендної плати. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 травня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 03 липня 2025 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог, зокрема з підстав його необґрунтованості. Так, відповідач вказує, що на підставі електронних торгів, проведених у системі СЕТАМ, він придбав нежитлову будівлю вагової з навісами, розташовану за адресою: [ADDRESS] . При цьому, договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2120485200:10:001:0004 з позивачем він не укладав, жодних дій щодо оформлення прав на землю не вчиняв, земельною ділянкою не користувався, господарську чи будь-яку іншу діяльність не здійснював. Отже, жодної передачі земельної ділянки у фактичне володіння відповідача не проводилось. Представник позивача Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явився. Про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. При цьому, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 04 серпня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Частиною 1 статті 76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 102), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункти 41, 43). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20). Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом встановлено, що у власності Берегівської міської територіальної громади Закарпатської області (яка являється правонаступником Яношівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області) перебуває земельна ділянка за кадастровим номером 2120485200:10:001:0004, площею 0,6586 га, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-20). 15 лютого 2017 року між Яношівською сільською радою Берегівського району Закарпатської області (правонаступником якої є Берегівська міська рада Закарпатської області) та Дочірнім підприємством «АНТ-КЕР» угорського товариства з обмеженою відповідальністю «АНТ-КЕР» в особі директора Дерцені І.Г. було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 0,6586 га з кадастровим номером 2120485200:10:001:0004 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно умов договору оренди земельної ділянки від 15 лютого 2017 року на земельній ділянці з кадастровим номером 2120485200:10:001:0004 знаходиться об`єкт нерухомого майна. Договір укладено строком на 25 років. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі. Відповідно до розділу 11 Договору, дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбанням орендарем земельної ділянки у власність; викуп земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи орендаря; договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї з сторін унаслідок невиконання другою стороною умов цього договору. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання умов договору (а.с. 21-27). За умовами частини 2 статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди. Частиною 1 статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України). Згідно зі статтями 122, 123, 124 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі". Правилами частини 1 статті 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК, ЦК, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства. За загальним правилом частини 1 статті 651 ЦК, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи частини 2 статті 651 ЦК, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене у частині 2 статті 651 ЦК, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів. З огляду на наведені правила абзацу першого частини 2 статті 651 ЦК як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих - для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила статті 141 ЗК, застосовні до догорів оренди землі). Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також статті 141 ЗК, пункт «д» частини 1 якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини 1 статті 141 ЗК (систематична несплата орендної плати), та правила частини 2 статті 651 ЦК, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних. Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»). Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, у своїх постановах також неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) земельної ділянки, відчужувача (попереднього власника), набувача такого об`єкта та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається. За змістом\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що відповідач [PERSON] 21.09.2021 року на підставі електронних торгів, проведених у системі СЕТАМ, придбав належну Дочірньому підприємству «АНТ-КЕР» ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АНТ-КЕР» нежитлову будівлю вагової та належні до неї навіси, площею 17,4 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 19 жовтня 2021 року приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук О.В. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів серії та номер 3291, виданого 19.10.2021 року, було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] нежитлової будівлі вагової та належних до неї навісів, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Разом з цим, матеріали справи не містять доказів стосовно обізнаності відповідача [PERSON] щодо наявності Договору оренди земельної ділянки укладеного між Яношівською сільською радою Берегівського району Закарпатської області (правонаступником якої є Берегівська міська рада Закарпатської області) та Дочірнім підприємством «АНТ-КЕР» угорського товариства з обмеженою відповідальністю «АНТ-КЕР» в особі директора Дерцені І.Г.. В той же час, судом встановлено, що відповідач [PERSON] будучи власником нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не вчиняв дій щодо оформлення правовідносин на право користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно. При цьому, зворотне позивачем не спростовано. Позаяк, факт користування відповідачем [PERSON] оспорюваної земельної ділянки, площею 0,6586 га розташованою за адресою: [ADDRESS] , позивачем належними та допустимими доказами не доведено. Крім цього, позивачем не надано жодних доказів щодо меж тієї частини земельної ділянки, на якій розміщене нерухоме майно відповідача та частини ділянки, яка необхідна для його обслуговування, право на яке з`явилось у відповідача після придбання нерухомого майна в розумінні ст. 377 ЦК України. Також, суд констатує, що матеріали справи не містять Акту обстеження управлінням земельних відносин Берегівської міської ради Закарпатської області та Довідки про встановлення неправомірного використання відповідачем [PERSON] земельної ділянки комунальної власності на території Берегівської міської територіальної громади з порушенням законодавства України, на які посилається позивач. Враховуючи вищенаведені обставини, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не укладав договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2120485200:10:001:0004, площею 0,6586 га з позивачем, а тому не може нести відповідальність за порушення умов договору, який було укладено між Яношівською сільською радою Берегівського району Закарпатської області (правонаступником якої є Берегівська міська рада Закарпатської області) та Дочірнім підприємством «АНТ-КЕР» угорського товариства з обмеженою відповідальністю «АНТ-КЕР» в особі директора Дерцені І.Г.. Отже, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту оренди та користування відповідачем оспорюваної земельної ділянки з кадастровим номером 2120485200:10:001:0004, площею 0,6586 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , суд вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та недоведеними. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed