Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява позовом [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка», Самарівської\~районної державної\~адміністрації Дніпропетровської\~області, треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Південне міжрегіональне\~управління Міністерства\~юстиції про визнання недійсним договору оренди, скасування державної реєстрації, витребування земельної ділянки. Позивач з урахуванням уточнень посилається на те, що їй належить на праві власності земельна ділянка площею 6,4492 га з кадастровим номером: 1222382500-02-002-0007, на території Магдалинівської селищної громади Самарівського району Дніпропетровської області (раніше Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області), на підставі Державного акту (бланк ЯЕ № 149671) на право власності на земельну ділянку від 25.04.2007 року. Вказаний акт на земельну ділянку був виданий їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.03.2006 року, виданого державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори Сушко В.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 619. В цьому ж 2006 році нею було отримано технічну документацію на вказану земельну ділянку. Попереднім власником зазначеної земельної ділянки був її брат - [PERSON] , 1941 року народження, після смерті якого вона й успадкувала земельну ділянку площею 6,4492 га з кадастровим номером: 1222382500-02-002-0007, на території Магдалинівської селищної громади Самарівського району Дніпропетровської області (раніше Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області). Ще за життя її брата - [PERSON] , між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка» був укладений договір оренди земельної ділянки, на підставі якого відповідач-1 користувався земельною ділянкою площею 6,4492 га з кадастровим номером: 1222382500-02-002-0007, на території Магдалинівської селищної громади Самарівського району Дніпропетровської області (раніше Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області), та сплачувало за це власнику орендну плату. Після набуття позивачкою права власності на земельну ділянку, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка» продовжило використовувати цю земельну ділянку та сплачувало їй кошти за оренду. В 2017 році позивачка, як власник земельної ділянки, вирішила, що не бажає продовжувати з орендарем (відповідач-1) подальших правовідносин в 2018 році, щодо оренди належної їй земельної ділянки, оскільки в неї виникло бажання самою обробляти належну їй земельну ділянку та вести сільськогосподарську діяльність на ній, про що остання повідомила орендаря відповідною заявою, яку він отримав. В подальшому позивачці стали відомі обставини, що, нібито 29 січня 2008 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка» був укладений договір оренди належної їй земельної ділянки. Позивачеві стало відомо, що вказаний договір оренди, який, нібито, укладений, між нею, [PERSON] , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка», - 17 липня 2012 року Магдалинівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області, правонаступником всіх прав та обов`язків якої є Самарівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області (відповідач-2) був зареєстрований в державному реєстрі та було здійснено державну реєстрацію речового права (щодо оренди землі). Орендар же повідомив позивачці, що термін дії договору закінчується 17.07.2022 року, оскільки право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а державну реєстрацію цих прав було здійснено Магдалинівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 17 липня 2012 року. Позивачка звернулася до орендаря з приводу надання їй такого договору, який, нібито, укладений 29 січня 2008 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка», на що отримала відмову, оскільки у неї, за твердженнями представників відповідача-1, має бути свій примірник. Лише після звернення позивачки до слідчих органів, представником відповідача-1 їй було надано копію Реєстраційної справи по передачі в оренду земельної ділянки на території Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області № 122230004002482 від 17.07.2012 року. Копія цієї справи завірена печатками відповідача-1. В матеріалах вищевказаної Реєстраційної справи наявна копія договору оренди (№ ) земельної ділянки, який укладений, нібито, між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка». З цієї копії випливає, що договір укладений 29.08.2002 року, в той час, як відповідач-1 зазначав позивачці, що договір, нібито, укладений між ними - 29 січня 2008 року. Проте, 29.08.2002 року позивачка ще не була власницею спірної земельної ділянки, а стала її власницею лише 28.03.2006 року, коли їй було видане державним нотаріусом Магдалинівської державної нотаріальної контори Сушко В.Б. свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі за № 619. А Державний акт (бланк ЯЕ № 149671) на право власності на земельну ділянку взагалі був виданий їй тільки - 25.04.2007 року. Тобто, договір оренди земельної ділянки, на який посилається відповідач-1, не міг бути укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка», оскільки вона на той час ще не була власницею цієї земельної ділянки. У зв`язку з такими обставинами, позивачка звернулася до Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, відділу Держгеокадастру у Магдалинівському районі Дніпропетровської області та Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області з заявою про надання договору оренди земельної ділянки, який, нібито, укладений між нею, [PERSON] , та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка», на що отримала від вказаних органів наступне: -довідку відділу Держгеокадастру у Магдалинівському районі Дніпропетровської області від 24.03.2017 року за вих. № К-100/0-87/6-17, згідно якої відділ повідомив, що в архіві відділу відсутній договір оренди земельної ділянки (пай) на території Жданівської сільської ради площею 6,4492 га між СП «Дудківка» та 4 ради Магдалинівського району Клименко О.І.; -відповідь Жданівської сільської Дніпропетровської області від 11.05.2017 року за вих. № 185-02/12, згідно якої, в сільській раді відсутній договір оренди земельної ділянки (паю) між [PERSON] та ТОВ СГП «Дудківка»; -Магдалинівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області відповіді позивачці так і не надала, але на звернення Магдалинівського відділення поліції Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо надання договору, Магдалинівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області відмовила в наданні такого документу. Тому, позивачкою було вирішено звернутися до слідчих органів, що й було зроблено та за її заявою, Магдалинівським відділенням поліції Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, було відкрито кримінальне провадження № 42017041500000011. Слідчі дії проводилися Магдалинівським відділенням поліції Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 25.01.2017 року по 28.12.2017 року та закінчилися винесенням заступником начальника Магдалинівським відділенням поліції Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Завийборода Д.І. постанови про закриття кримінального провадження. Не дивлячись на ту обставину, що позивачка не укладала спірного договору, вона не може заявити позовну вимогу про визнання його (договору) неукладеним. В той же час, вона не може заявити позовну вимогу про визнання договору недійсним чи нікчемним, оскільки чинним законодавством не передбачена така підстава для визнання договору недійсним чи нікчемним, як неукладання його однією із сторін цього договору. Позивачкою обраний спосіб захисту своїх прав, шляхом встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема щодо неукладання нею договору оренди земельної ділянки. Позивачем заявляються також вимоги про зобов`язання Самарівську районну державну адміністрацію Дніпропетровської області, як правонаступника Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, скасувати державну реєстрацію речового права Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка» щодо земельної ділянки площею 6,4492 га з кадастровим номером: 1222382500-02-002-0007, на території Магдалинівської селищної громади Самарівського району Дніпропетровської області (раніше Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області), на підставі договору оренди земельної ділянки. За наведених обставин, позивач звертається до суду та прохає: -встановити факт, що має юридичне значення, а саме: щодо неукладання [PERSON] договору оренди земельної ділянки площею 6,4492 га з кадастровим номером: 1222382500-02-002-0007, на території Магдалинівської селищної громади Самарівського району Дніпропетровської області (раніше Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області), з Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка»; -зобов`язати Самарівську районну державну адміністрацію Дніпропетровської області, як правонаступника Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, скасувати державну реєстрацію речового права Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка» щодо земельної ділянки площею 6,4492 га з кадастровим номером: 1222382500-02-002-0007, на території Магдалинівської селищної громади Самарівського району Дніпропетровської області (раніше Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області), на підставі договору оренди земельної ділянки, - вчинену в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: - 17.07.2012 року за № 122230004002483 Магдалинівським відділом ДРФ ДП Центр ДЗК (згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно - копія Витягу від 116316920 від 06.03.2018 року в матеріалах справи); - Магдалинівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області ( [PERSON] ) на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 33356850 від 05.01.2017 року.» Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка» в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій прохав розглянути справу без його участі. Раніше в судовому засіданні заперечив проти позову, зазначивши, що між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка» 29.01.2008 року було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років з дати державної реєстрації договору. Позивачеві виплачувалася орендна плата, зокрема у період з 2012 року по 2016 рік, тому вважає, що позивачка була обізнана щодо факту укладення спірного договору. Представник відповідача прохав застосувати строк позовної давності, оскільки позивачка звернулася до суду 05.03.2018 року, тобто з пропуском трирічного строку для звернення до суду. \~ \~ \~ \~Представник відповідача Самарівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, раніше в судовому засідання заперечив проти позову, зазначивши, що є неналежним відповідачем, оскільки правовідносини щодо укладення договору виникли між [PERSON] та ТОВ «Сільгосппідприємство «Дудківка» \~ \~ \~ \~Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судовому засіданні пояснив, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не є третьою особою по справі, оскільки правовідносини щодо оспорювання договору оренди не стосуються інтересів Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи Південного міжрегіональне\~управління Міністерства\~юстиції в судовому засіданні пояснив, що відсутні підстави для залучення Південного міжрегіональне\~управління Міністерства\~юстиції для участі у справі у якості третьої особи, оскільки не порушував прав чи законних інтересів позивача. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 6,4492 га з кадастровим номером 1222382500:02:002:0007, на території Магдалинівської селищної громади Самарівського району Дніпропетровської області (раніше Жданівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області), на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 149671 від 25.04.2007 року (т. 1 а. с. 20). Між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільгосппідприємство «Дудківка» укладено договір оренди земельної ділянки площею 6,4492 га з кадастровим номером 1222382500:02:002:0007 (дата укладення 29.08.2002 року), який зареєстровано 17.07.2012 року відділом Держкомзему у Магдалинівському районі Дніпропетровської області (т. 1 а. с. 40-47). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети. Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили. Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України. Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Законодавець за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна із сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків). Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством. Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Дана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 року по справі № 227/3760/19-ц, провадження № 14-79цс21. За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. Судом встановлено, що датою укладення спірного договору оренди є 29.08.2002 року, тобто на час укладення договору оренди земельної ділянки позивач не була власником земельної ділянки та не могла бути орендодавцем, однак позивачка отримувала орендну плату за здачу в оренду земельної ділянки, що нею не заперечується. Отже, виходячи з вищевикладених правових висновків, суд вважає, що, оскільки умови договору оренди землі від 29.08.2002 року, були фактично виконані обома сторонами, позивачем передачею земельної ділянки, а відповідачем ТОВ ««Сільгосппідприємство «Дудківка»» платою за оренду земельної ділянки, даний договір оренди не може вважатися неукладеним, оскільки фактично виконувався сторонами правочину. Згідно\~пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту\~6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається. У постанові КЦС ВС від 20.10.2020 року в справі №450/2286/16-ц, суд зробив висновок, що коли особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Судом встановлено, що позивач була обізнаний щодо укладення договору оренди, про його умови, отримувала орендну плату. Суд також звертає увагу на те, що з моменту державної реєстрації договору оренди землі до звернення з позовом про визнання його недійсним минуло понад 6 років, та весь цей час сторони виконували умови договору, і його дійсність позивачем не оспорювалася. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності та відповідно відмови у задоволені позову з цих підстав, суд зазначає наступне. Відповідно до\~статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відповідно до вимог\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі\~№ 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 серпня 2019 року\~у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19), від 18 грудня\~2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19),\~від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (провадження\~№ 14-396цс19), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19). З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову по суті пред`явлених вимог, а тому клопотання представника відповідача про застосування до позовних вимог строків позовної давності судом не вирішувалось. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК\~України\~судовий збір\~покладається\~на\~сторони пропорційно\~розміру\~задоволених\~позовних вимог.\~Інші\~судові\~витрати,\~пов`язані\~з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у\~разі\~задоволення позову\~-\~на\~відповідача; 2)\~у\~разі\~відмови в\~позові\~-\~на\~позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача. Відповідачами не було заявлено вимог щодо стягнення з позивача понесених ними судових витрат.

Outcome: dismissed