Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

26.03.2025 року Орган опіки та піклування Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області звернувся з позовом до [PERSON] , [INFO] , про позбавлення її батьківських прав, відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] та стягення аліментів. 28.03.2025 року позивач подав уточнену позовну заяву. 08.04.2025 року надійшла відповідь щодо місця реєстрації відповідача. 08.04.2025 року відкрито провадження по справі. Ухвалою від 04.06.2025 року закрито підготовче провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 15.07.2025 року від сторони позивача, до суду, надійшло клопотання про витребування інформації з ДПС України, котре 31.07.2025 року, підчас судового засідання, відкликане представником позивача. Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що згідно довідки, виданої Довжанським старостинським округом, [PERSON] за місцем реєстрації не проживає понад 20 років. Згідно довідки, виданої Маяківським старостинським округом, [PERSON] дійсно проживала на території Маяківського старостинського округу до липня 2013 року. На даний час не проживає. Відповідно довідки, виданої сімейним лікарем [PERSON] , з 2013 року за медичною допомогою, з приводу захворювань дитини [PERSON] до амбулаторії звертаються батько та бабуся. Згідно довідки, виданої філією Маяківська гімназія з дошкільним відділенням та початковою школою «Новосамарського опорного ліцею з початковою школою та гімназією Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області», [PERSON] закінчив гімназію. Мати не цікавилась навчанням та успіхами дитини з 2013 року. Навчанням та вихованням дитини займався батько. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї та довідки, виданої Маяківським старостинським округом, дитина [PERSON] проживає з батьком та бабусею [PERSON] . Такт як, батько дитини - [PERSON] , на даний час знаходиться на військовій службі, неповнолітній проживає з бабусею. [PERSON] неодноразово зверталась до старостату з питанням щодо виховання свого неповнолітнього онука, скаржилась на те, що вона не може займатись його вихованням через стан свого здоров`я та поважний вік. Отже, неповнолітній [PERSON] залишився без батьківського піклування. Виходячи з вищевказаного, з метою захисту прав та інтересів дитини, орган опіки та піклування Окнянської селищної ради порушує клопотання щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно їй сина [PERSON] , [INFO] . Дана обставина змусила позивача звернутися до суду. Представник позивача у судовому засідані наполягала на задоволені позову, посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві та висновок Органу опіки та піклування, при цьому пояснила, що дана сім"я не перебувала на обліку, що опинилась в складних життєвих обставинах, висновок складений лише на підставі пояснень батька. Відповідач повідомлена належним чином у судове засідання не з`явилася, про поважність причини неявки суд не сповістила, з заявою про відкладення не зверталася, відзив не подала. Третя особв, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] , підтримав позовні вимоги та пояснив суду, що він мобілізований до лав ЗСУ від початку війни, і дуже втомився та бажає повернутися до мирного життя хоч не надовго. Його син залишився на виховання бабусі - його матері, оскільки відповідач покинула їх ще до війни та не приїздить, не телефонує та ніяким чином не цікавиться дитиною. Бабуся вже в віці, вона не може впоратися з вихованням підклітка, саме тому він підтримує позов, щоб мати можливість займатися вихованням сина. Дослідивши надані матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, думку неповнолітнього [PERSON] за участю законного представника [PERSON] , допитавши як свідків [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до наступного. [PERSON] , народився [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 06 від 21.04.2008 року. батьком дитини вказаний - [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] /а.с.8/. Згідно з копії довідки № 348 від 17.02.2025 року, виданої сімейним лікарем [PERSON] , з 2013 року за медичною допомогою з приводу захворювань, щеплень дитини [PERSON] до амбулаторії звертався тільки батько [PERSON] /а.с.9/. Актом про обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї №135 від 13.02.2025 року Маяківського старостинського округу Окнянської селищної ради, підчас обстеження сім`ї громадянина [PERSON] до складу його сім`ї за місцем проживання входять його мати [PERSON] , [INFO] , а також його син [PERSON] , [INFO] . Комісією встановлено, що для проживання дитини є все необхідне. Особиста кімната повністю відповідає потребам дитини, а також у його володінні є мопед. Сім`я проживає на кошти, які отримує [PERSON] , у вигляді пенсійних виплат від держави, а також на кошти, які [PERSON] на даний час отримує під час служби в Збройні Сили України. У підсобному господарстві утримують птицю, присадибна ділянка використовується за призначенням. Продуктами харчування та всім необхідним для проживання сім`я повністю забезпечена. Мати [PERSON] , [INFO] у виховані та житті сина [PERSON] , участі не приймає з 2013 року, його життям не цікавиться з 2019 року. /а.с.10/. Згідно з характеристикою на [PERSON] , підчас навчання в гімназії зарекомендував себе як дисциплінований, скромний, доброзичливий, врівноважений учень. Конфліктів з однокласниками та вчителями школи не мав. Правила поведінки завжди свідомо виконував, на навчання не запізнювався, школу без поважних причин не пропускав. Хлопець виховувався в неповній сім`ї. Мати дитини залишила його в 5 років, з 2013 року вихованням хлопця займалась бабуся та батько. Батько цікавився успіхами дитини, відвідував батьківські збори, реагував на зауваження класного керівника. Мати, участі у вихованні дитини не брала, але декілька разів навідувала сина. [PERSON] не вистачало уваги з боку матері і це дуже відчувалося в поведінці дитини /а.с.12/. Крім того, згідно з довідкою №16-22/45 від04.03.2025 року Маяківського старостинського округу, [PERSON] , неодноразово зверталася до старости з питань виховання онука та скаржилась що вона не змозі його виховувати, через свій стан здоров`я та вік /а.с.17/. Згідно висновку № 13-07/47 від 25.02.2025 року органу опіки та піклування Окнянської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно її сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зареєстрована адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації не проживає понад 20 років. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї, дитина [PERSON] , проживає з батьком [PERSON] . Дитина забезпечена усім необхідним для гармонійного життя та розвитку. Відповідно до довідки, сімейного лікаря, з 2013 року за медичною допомогою з приводу захворювань дитини [PERSON] до амбулаторії звертався тільки батько. Згідно довідки, навчального закладу, [PERSON] закінчив гімназію. Мати не цікавилась навчанням та успіхами дитини з 2013 року. Навчанням та вихованням дитини займається батько /а.с.7/. Неповнолітній [PERSON] , у присутності представника Органу піки та піклування [PERSON] повідомив суд, що з мамою добрі стосунки, мама хороша, вони раніше постійно спілкувався з нею за допомогою інтернету. Вона дійсно переїхала ще до війни з його старшим братом до Росії, однак неодноразово запрошувала його жити з нею, проте він вирішив залишится з батьком, разом з тим, вона все одно його не забуває, цікавиться його життям. Незважаючи на те, що батько призваний до лав ЗСУ, він проживає з бабусею, котра тримає господарство, вони спільно хазяйнують вдома, він дуже поважає бабусю, прислухається до її думки та ніяких проблем з законом у нього ніколи не було. Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] , повідомили суд, що [PERSON] дуже слухняний хлопчик, ніяких скарг на нього ніколи не надходило, він завжди допомагає бабусі, котра тримає господарство та город. Також пояснили, що бачили, що відповідач приїздила до села напередодні війни. Що змусило її переїхати в іншу країну - невідомо. Щодо позбавлення батьківських прав. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч. 2 та 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно до ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. У підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, позивач послалася на те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, а саме: не піклується про сина, не забезпечує матеріально, не приймає участь у вихованні дитини, також вказує, що відповідачка виїхала за межі території України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей є умисною протиправною поведінкою, яка характеризується психічним ставленням особи до своєї поведінки та її наслідків: усвідомлення особою суспільної небезпеки своєї поведінки; передбачення її суспільно небезпечних наслідків; бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання. Проте, у матеріалах справи відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що дитина висловила згоду та усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав його матері. Крім того, суд враховує, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини до звернення до суду. Відповідно до ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За положенням ч.6 ст.19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок має рекомендаційний характер. Відповідно до ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У матеріалах справи міститься висновк про доцільність позбавлення [PERSON] , батьківських прав по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , рекомендовано позбавити відповідачку батьківських прав відносно дитини (а.с. 7), проте даний висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Як встановлено, в ході судового засідання висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки по відношенню до її дитини, був написаний на підставі двох довідок, акту обстеження та пояснень батька, представниками органу опіки та піклування навіть не були отримані пояснення дитини та бабусі, дитині не роз`яснили правових наслідків позбавлення батьківських прав. Таким чином, думка дитини взагалі не була врахована при складанні даного висновку, хоча неповнолітній [PERSON] , в судовому засіданні повідомив суд, що в нього з матір`ю гарні відносини. Крім того, даний висновок підлягає оцінці в порядку ст. 89 ЦПК України, як вбачається, у даному висновку не зазначено жодних мотивів та підстав, з яких було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав. У свою чергу висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] , своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно дитини. Також у вказаному висновку не наведено жодних даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідачки має стати на користь інтересам дитини. Крім того, вказаний висновок був складений за відсутності матері дитини і тільки зі слів батька, тобто без врахування її пояснень і в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка була запрошена на засідання комісії з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування з розгляду питання доцільності/недоцільності позбавлення її батьківських прав шляхом повідомлення засобами поштового або телефонного (інтернет) зв`язку, враховуючи, що відповідачка знаходиться за межами України, не містить вказаний висновок і думку дитини щодо позбавлення батьківських прав її матері. Отже, зазначений висновок №13-07/74 від 25.02.2025 року є неповним та необ`єктивним, а тому не може бути врахований судом при вирішенні спору. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи № 331/5427/17, у постанові від 23 квітня 2020 року при розгляді справи № 420/1075/17, у постанові від 06 травня 2020 року при розгляді справи № 753/2025/19. Сторона позивача не обґрунтувала та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення [PERSON] , відносно дитини [PERSON] , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Суд враховує, що у справі відсутні будь-які негативно характеризуючи дані відповідачки, докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування за весь час проживання, також у справі відсутні докази перебування сім`ї на обліку в соціальних органах як такої, що опинилась в складних життєвих обставинах. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, суд вважає, що необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог. Також суд враховує, що стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено, що позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина є обґрунтованим заходом впливу і буде слугувати якнайкращим інтересам самої дитини та не доведено, що змінити поведінку матері по відношенню до дитини немає можливості. Відповідно до ч.2, 3 ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Суд зважає на те, що хоча думка дітей у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав не може бути визначальною, але є важливою, і має обов`язково бути врахована при вирішенні даного спору. Як вже зазначено раніше, дитина повідомила суд, що з матір"ю хороші стосунки, незважаючи на те, що вона виїхала до Росії ще давно, вони постійно спілкувалися і вона запрошувала його проживати з нею, вітала на свята та цікавился його життям, тобто дані обставини свідчать, що відповідач не втратила інтереса до дитини. З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено. Щодо стягнення аліментів. Відповідно до частини першоїстатті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як визначено ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Таким чином, право на отримання аліментів має той з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким дитина проживає. При цьому аліменти є власністю дитини, а їх отримувач має розпоряджатися аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Як вбачається з наданих матеріалів, дитина не позбавлена батьківського піклування а проживає разом з батьком - [PERSON] , тобто саме дана особа має право, у разі необхідності, звернутися до суду з вимогами про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього. Разом з тим, позивачем не наведено жодної підстави звернення з вищевказаною вимогою саме Органу опіки та піклування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed