Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Шоха С.І. 25.03.2024 року звернулася до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної затопленням квартири. В обґрунтування позову зазначила, що Позивач [PERSON] , є власником однокімнатної квартири, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,0 кв.м, житловою площею 18,1 кв.м, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.12.2015 р. та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2015 р. Даною квартирою має право користуватись син власника [PERSON] . Відповідачка є власницею однокімнатної квартири на 4му поверсі, загальна площа 49,0 кв.м, житлова площа 18 кв.м, що розташовано за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Квартира відповідачки знаходиться над квартирою позивача. 12 грудня 2023 року стався витік води у квартирі відповідачки, в результаті якого було пошкоджено квартиру позивача. Даний факт підтверджується Актом №12 про залиття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] (вихідний номер 381 від 12.12.2023 р.), що складено ОСББ «Кольоровий», яке здійснює управління будинком. Копія Акту додається. Відповідачка від підписання акту відмовилась, про що вказано в Акті. В той же час відповідачка [PERSON] власноручно склала, підписала і надала представнику позивача [PERSON] розписку за якою зобов`язалась сплатити 41000,00 грн. (сорок одну тисячу грн. 00 коп.) у період з 12.12.2023 по 12.02.2024 р. Дана сума мала бути сплачені на відшкодування заподіяної шкоди квартирі позивача. Відповідачка дані кошти не сплатила. З метою встановлення розміру матеріальної шкоди [PERSON] (представником позивача) було замовлено Висновок експерта та за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження було складено Висновок експерта №2-01/2024 від 25.01.2024 р., відповідно до якого розмір матеріальної шкоди, що завдано внаслідок залиття квартири [ADDRESS] становить 97491,00 грн. (дев`яносто сім тисяч чотириста дев`яносто одну грн. 00 коп.). Копія висновку додається. За проведення експертного дослідження було сплачено 10000,00 грн. (десять тисяч грн. 00 коп.), копія платіжної інструкції додається. До 12.02.2024 р. відповідачка не сплатила ніяких коштів. 12.02.2024 р. на адресу відповідачки було направлено вимогу про проведення оплати (копія додається). Даний лист направлявся відповідачці на всі відомі адреси та повернувся без вручення. Очевидно, що відповідачка в добровільному порядку ніякі кошти сплачувати не планує, від вирішення питання ухиляється, кореспонденцію не отримує, що і стало причиною звернення до суду з цим позовом. В результаті залиття квартири у позивача суттєво погіршився стан здоров`я, зокрема - підвищився артеріальний тиск та посилився стрес. На переговори з відповідачем стосовно відшкодування завданої матеріальної шкоди та на пошук експертів було витрачено значний час, багато фізичних та душевних сил, крім того на проведення експертизи та оплату послуг адвоката позивач теж поніс значні для нього витрати. Враховуючи похилий вік позивача та завдання втрат здоров`ю, що виникли через незаконні дії відповідачки, неправомірну її поведінку та відмову від відшкодування заподіяної шкоди, введення в оману позивача стосовно наміру відшкодувати заподіяну шкоду через видачу розписки, яку вона сама ж і не виконала та ухилення від будь-яких дій для якнайшвидшого відновлення пошкоджень у квартирі позивача, розмір відшкодування за завдану моральну шкоду позивач оцінює у 10000,00 грн. (десять тисяч грн. 00 коп.), що складає менше 10% від суми заподіяної йому матеріальної шкоди (97491,00+10000,00=107491,00 грн.). Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України «Відповідальність за порушення грошового зобов`язання»: 1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаю увагу суду, що після залиття квартири відповідачка надала позивачу (його представнику у присутності якого і складався документ) розписку, з якої випливає зобов`язання сплатити 41000,00 грн. (сорок одну тисячу грн. 00 коп.), і граничний строк сплати визначений як 12.02.2024 р. Наразі має прострочення виконання визнаного відповідачкою грошового зобов`язання у сумі 41000,00 грн., граничний строк по сплаті яких сама відповідачка визначила як 12.02.2024 р. у відповідній борговій розписці, та у позивача є право нарахувати на суму визнаного позивачкою боргу інфляційні та 3% річних. Розрахунок інфляційних: 41000,00 x 1.00300000 - 41000,00 = 123,00 грн. Відповідно інфляційні склали:123,00 грн. Розрахунок 3% річних: 41000,00х3%х39/366=131,07 грн. Період прострочення з 13.02.2024 р. по 22.03.2024 р. Всього 3% річних: 131,07 грн. На підставі зазначеного позивач просив суд: - Задовольнити вимоги позивача та стягнути з відповідача ( [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) на користь позивача ( [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) матеріальну шкоду від затоплення квартири та витрати на визначення розміру збитку від такого затоплення в розмірі 107745,07 грн (сто сім тисяч сімсот сорок п`ять грн. 00 коп.), інфляційні в розмірі 123,00 грн. (сто двадцять три грн. 00 коп.), 3% річних в розмірі 131,07 грн. (сто тридцять одна грн. 07 коп.) та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. (десять тисяч грн.00 коп.), а всього стягнути на користь позивача суму в розмірі 117745,07 грн. (сто сімнадцять тисяч сімсот сорок п`ять грн. 07 коп.). - Стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченка А.В. від 01.04.2024 року провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.12.2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.01.2025 року постановлено доручити Ульяновському районному суду Кіровоградської області (26400, Україна, Благовіщенський р-н, Кіровоградська обл., місто Благовіщенське,\~вулиця Героїв України, будинок, 70) забезпечити проведення відеоконференції за участю експерта Комашка Романа Вікторовича. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.06.2025 року постановлено доручити Благовіщенському районному суду Кіровоградської області (26400, Україна, Благовіщенський р-н, Кіровоградська обл., місто Благовіщенське, вулиця Героїв України, будинок, 70) забезпечити проведення відеоконференції за участю експерта Комашка Романа Вікторовича. Всі подальші судові засідання за участю експерта Комашка Романа Вікторовича проводити в режимі відеоконференції. Організацію проведення наступних відеоконференцій доручити Благовіщенському районному суду Кіровоградської області (26400, Україна, Благовіщенський р-н, Кіровоградська обл., місто Благовіщенське, вулиця Героїв України, будинок, 70). У судовому засіданні 29.07.2025 року представник позивача [PERSON] адвокат Шоха С.І. підтримала позовну заяву у повному обсязі та просила суд її задовольнити. У судовому засіданні 29.07.2025 року представник відповідача [PERSON] адвокат Гапека Т.В. заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 370233975, сформованої 18.03.2024 року, однокімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.12.2015 року № 50582441, серії [NUMBER] , квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . Квартира відповідачки знаходиться над квартирою позивача, що не заперечувалось сторонами. Відповідно до Акту № 12 про залиття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , затвердженого Правлінням ОСББ «Кольоровий» за вихідним № 381 від 12.12.2023 року, 12.12.2023 року у квартирі [ADDRESS] , та на праві власності належить [PERSON] , сталося залиття з приміщення квартири [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] . В результаті обстеження вище розташованої квартири [ADDRESS] виявлено причину залиття квартири. На день обстеження комісія встановила, що під час залиття в квартирі [ADDRESS] постраждали: кімната 1, коридор, кухня, ванна. Власник квартири [ADDRESS] [PERSON] ознайомилась зі змістом Акту, від його підпису відмовилась без пояснення причин, що підтверджувалося підписами присутніх під час складання Акту. 12.12.2023 року [PERSON] склала Розписку позики, відповідно до якої вона зобов`язалась сплатити [PERSON] 41 000,00 грн. у період з 12.12.2023 року до 12.02.2024 року. Як зазначає сторона позивача у позовній заяві дана сума, зазначена у розписці, мала бути сплачена на відшкодування заподіяної шкоди квартирі позивача та була складена на ім`я [PERSON] , який представляв інтереси позивача на підставі довіреності. Суд, не бере до уваги надану стороною позивача розписку [PERSON] оскільки з зазначеної розписки не можливо встановити, що [PERSON] зобов`язується отримати кошти від [PERSON] саме на користь [PERSON] , як і не зазначено в розписці, що саме такі кошти у розмір 41\~000,00 грн підлягають сплаті позивачу [PERSON] саме у якості відшкодування заподіяної шкоди квартирі позивача. Згідно довіреності складеної 08.01.2024 року, посвідченої приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Січовою Т.І., зареєстрованої в реєстрі за № 37, [PERSON] , [INFO] , уповноважив [PERSON] , [INFO] , провести реєстрацію права власності довірителя на квартиру, представляти його інтереси з питань відшкодування збитків завданих довірителю в наслідок затоплення квартири. З метою встановлення розміру матеріальної шкоди [PERSON] , як представником позивача за довіреністю, було замовлено Висновок експерта. Так, за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження судовим експертом Комашком Романом Вікторовичем було складено Висновок експерта №2-01/2024 від 25.01.2024 року, відповідно до якого розмір матеріальної шкоди, що завдано внаслідок залиття квартири [ADDRESS] становить 97 491,00 грн. Як встановлено з висновку та підтверджено судовим експертом Комашком Романом Вікторовичем у судовому засіданні 29.07.2025 року будівельно-технічне експертне дослідження проводилось судовим експертом методом порівняння наданих матеріалів із даними отриманими під час обстеження на місці, при проведенні обстеження застосовувалися візуальний та інструментальний (вимірювальний) методи, обстеження проводилося експертом на місці у присутності [PERSON] , фотокартки приміщення на його частин були зроблені безпосередньо судовим експертом. 12.02.2024 року на адресу відповідачки [PERSON] від [PERSON] було направлено вимогу щодо понесених позивачем матеріальних збитків від залиття його квартири та повідомлено позивачем відповідачці, що розмір матеріальної шкоди, що завдано внаслідок залиття квартири [ADDRESS] становить 97 491,00 грн. та запропоновано їй сплатити зазначені кошти на картковий рахунок позивача. В матеріалах справи також наявні підтвердження направлення зазначеної вимоги відповідачу рекомендованим поштовим відправленням, яке було повернуто йому за закінченням терміну зберігання. За змістом положень частини третьої статті 386\~ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У частинах першій, другій статті 22\~ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Статтею 1166\~ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27 травня 2021 року у справі №761/12945/19. Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою), а відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини. Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 вересня 2020 року у справі №329/382/19. Відтак, обов`язковим для встановлення у спірних правовідносинах є факт залиття, встановлення осіб, які винні у такій, шкода заподіяна такою та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками. При цьому, на підтвердження позовних вимог позивач повинен надати належні та допустимі докази, які б підтверджували факт виникнення залиття саме з вини відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала розмір завданої шкоди та висновок суб`єкта оціночної діяльності як доказу, на підставі якого встановлено її розмір. Крім того, суд зазначає, що протокольною ухвалою від 11.12.2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення у справі експертизи було відмовлено, оскільки в матеріалах справи вже був наявний висновок експерта, експерта було повідомлено про кримінальну відповідальність, та судом було ухвалено викликати судового експерта у судове засідання для з`ясування спірних питань. Отже після допиту судового експерта [PERSON] у судовому засіданні 29.07.2025 року судом не встановлено підстав для визнання Висновку експерта №2-01/2024 від 25.01.2024 року за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження неповним або неясним. Так, згідно зі ст.113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Враховуючи, що неповним, неясним, необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, висновок експерта не визнавався, експертиза була проведена, відповіді на поставлені питання в клопотанні представника відповідача вже були надані у вказаному висновку та безпосередньо у судовому засіданні 29.07.2025 року судовим експертом, то суд дійшов висновку, що підстави для призначення експертизи відсутні. Необхідно зауважити, що протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 серпня 2020 року у справі №925/1478/16). Для розгляду цивільного спору з питань відшкодування збитків, завданих внаслідок залиття має значення встановлення його причини, в тому числі місця аварії - місця пошкодження, виходу з ладу систем тепло- та/або гарячого, холодного водопостачання/водовідведення, що впливає на розмежування відповідальності виробника, виконавця та споживача житлово-комунальної послуги, правовідносини між якими, що виникають у процесі її створення, надання та споживання, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII(постанова Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі №488/4653/18) Згідно з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у цивільній справі №676/4719/15-ц, обов`язок доведення факту залиття квартири покладається на позивача. Згідно з пунктом 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, який повинен встановлювати причини залиття, зокрема чи залиття спричинено унаслідок несправності внутрішньо будинкових мереж водопостачання та водовідведення та з`ясування питання чи не було це наслідком недбалості осіб, мешканців квартир або інші обставини, що могли спричинити залиття. Форма вказаного акту встановлена в додатку №4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій. Відповідно до презумпції вини особи, яка завдала шкоди (стаття 1166 ЦК України), не позивач доводить вину відповідача, а відповідач доводить відсутність своєї вини, на що суди обґрунтовано звернули увагу, ухвалюючи рішення про задоволення позову. Актом про обстеження квартири від 12.12.2023 року встановлено факт залиття квартири позивача із квартири відповідачки. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17 та від 15 липня 2019 року у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. На суд покладено обов`язок вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб. У той же час, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу. Такі правові висновки є усталеними та знаходять втілення, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №908/2637/20, від 29 вересня 2021 року у справі №910/17079/19, від 16 вересня 2021 року у справі №922/3059/16, від 26 січня 2021 року у справі №923/722/19, від 29 жовтня 2020 року у справі №917/814/16, від 29 січня 2020 року у справі №904/5265/18, від 28 січня 2020 року у справі №912/653/19, від 06 листопада 2019 року у справі №909/51/19, від 25 червня 2019 року у справі №5023/5836/12, від 19 червня 2019 року у справі №910/19581/16, від 05 червня 2019 року у справі №909/452/18, від 18 березня 2019 року у справі №908/1165/17, від 06 грудня 2018 року у справі №902/1592/15. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №912/1856/16, від 24 грудня 2019 року у справі №902/377/19). Щодо заперечення представником відповідача Висновку експерта № 2-01/2024 від 25.01.2024 року, суд зазначає наступне. Відповідно до статей 12,81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню. Аналіз змісту матеріалів цивільної справи свідчить про те, що позивачем доведено факт заподіяння йому діями відповідача матеріальної шкоди, натомість, відповідачем не спростовано жодними належними та допустимими доказами заявлені останнім позовні вимоги. Вимоги\~ЦПК\~не передбачають, що розмір збитків у справі про відшкодування шкоди, внаслідок залиття квартири може підтверджуватись виключно висновком експерта, обмежень у засобах доказування для сторін не встановлено. Завдана матеріальна шкода (збитки) власнику майна може бути визначена як оцінювачем, так і експертом. Збитки та розмір відшкодування можуть бути визначені на підставі звіту про оцінку майна чи висновку, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, з урахуванням встановлених положеннями (національними стандартами) вимог. Відповідачка та її представник не спростували належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, не надала інших належних та допустимих доказів щодо причин залиття та розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є їх процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Тому, суд приймає до уваги наданий позивачем Висновок експерта № 2-01/2024 від 25.01.2024 року на визначення розміру матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, як доказ у справі. Відповідачкою, яка вільна розпоряджатися своїми правами на власний розсуд, не спростовано доводів позивача та завданого розміру матеріальної шкоди. Таким чином, встановивши, що позивач довів розмір завданої шкоди, протиправність дій відповідачки, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, суд приходить до висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачкою. Судом встановлено факт залиття квартири позивача з квартири відповідача, яка належить на праві власності відповідачці у справі. Внаслідок такого залиття відповідачем [PERSON] завдано матеріальної шкоди у розмірі 97\~491,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідачки. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. [PERSON] у позовних вимогах та представник позивача у судовому засіданні зазначали, що з моменту залиття [PERSON] перебуває у пригніченому стані. Моральну шкоду оцінює у розмірі 10 000 грн. У зв`язку з зауваженнями до свого стану здоров`я, внаслідок залиття квартири, позивач був змушений звернутися до сімейного лікаря, їй призначено лікування, що підтверджується оглядом сімейного лікаря від 25.03.2024 року. Зважаючи на поведінку відповідачки та тривалу бездіяльність з усунення наслідків своїх дій, нехтуванням її почуттями, як постраждалої та істотної шкоди, завданої залиттям квартири, позивач вважає саме такий розмір моральної шкоди є обґрунтованим. Згідно ч.1,3,4,5\~ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2\~ст.23 ЦК\~моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1\~ст.1167 ЦК України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які … зіткнулися з проблемами … можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховується психологічні страждання позивача, які останній зазнав через затоплення його квартири, перебування у пригніченому стані, що потягло для нього тяжкі душевні переживання та моральні страждання, які спричинили негативні зміни у житті та погіршення здоров`я позивача. З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, тривалості порушення прав позивачки, час та зусилля, які їй необхідні для відновлення попереднього стану, глибину її душевних та психічних страждань, пов`язаних із пошкодженням квартири, порушення нормального ритму життя, тяжкість вимушених змін, суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON] у сумі 5 000 грн. Вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн, на думку суду, є завищеною, належними доказами не підтверджена, а тому в цілому задоволенню не підлягає. Судом, при визначенні розміру моральної шкоди, враховано правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі за №752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути небільшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і неповинен приводити до її безпідставного збагачення. Щодо витрат за залучення суб`єкта оціночної діяльності, які позивачем помилково доєднано до суми матеріальної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно з п. 2 ч. 2\~ст.133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до ч. 6\~ст. 139 ЦПК України\~розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. На підтвердження понесення позивачем судових витрат пов`язаних із залученням оцінювача, надано Договорі № 01-01/2024 про надання послуг з будівельно-технічної експертизи від 12.01.2024 року (відповідно до п. 1.2. Договору розмирі оплати становить 10\~000,00 грн), висновок експерта № 2-01/2024 від 25.01.2024 року, платіжну інструкцію № 0.0.34091023431 ВІД 12.01.2024 року про оплату судовому експерту 10\~000,00 грн за проведення експертизи. Суд вважає, що сплачені позивачкою кошти в сумі 10 000,00 грн за проведення експертизи підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація витрат пов`язаних з викликом судового ескперта у судове засідання у розмірі 1 348,57 грн, яка була сплачена стороною позивача відповідно до клопотання судового експерта та платіжної інструкції № А7Л7-0ТТН-Р1К9-67ЕЕ від 24.07.2025 року. Щодо вимог позивачки щодо стягнення витрат на правову допомогу суд зазначає наступне. 18.03.2024 року між адвокатом Шохою Світланою Іванівною та [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги, предметом якого є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-шостою\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Положення частини п`ятої статті 137 ЦПК України свідчить про те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Суд зазначає, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Саме такий висновок випливає з правової позиції ВС/КГС у справі №922/1163/18 від 06 березня 2019 року. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вищевказане в повній мірі відповідає правовій позиції ВС/КГС викладеній в додатковій постанові від 24 січня 2019 року у справі №922/15944/17. У відповідності до висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. З метою усунення неповноти судового рішення, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5\~000,00 грн. Щодо судових витрат про стягнення судового збору, суд зазначає наступне. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.04.2024 року було відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, тому судовий збір у розмір 605,60 грн, не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до квитанції № 0.0.3543834049.1 від 21.03.2024 року, [PERSON] сплатив судовий збір у загальному розмірі 4\~239,20, який складався з 3028,00 грн судовий збір за подання вимог про стягнення моральної шкоди та 1211,20 грн - за подання вимог про стягнення матеріальної шкоди. Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у загальному розмірі 2 725,20 (1514,00 грн + 1211,20 грн) грн. На підставі ст.ст. 22, 386, 1166\~ЦК України та

Outcome: partial