Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

У грудні 2024 року [PERSON] звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину. Свої вимоги мотивувала тим [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . 08.05.2007 [PERSON] розлучилася з відповідачем - [PERSON] , сім?я припинила сумісне проживання і [PERSON] продовжила після розлучення батьків жити з матір?ю в належній їй квартирі. Зазначає, що на даний час [PERSON] є повнолітньою, однак продовжує навчатися у Вищому професійно-технічному училищі Пассау, Федеративна республіка Німеччина, орієнтовний термін навчання - до липня 2025. Проживання та навчання в Німеччині потребує значних коштів, [PERSON] не працює, оскільки навчається на денній формі навчання і повністю перебуває на матеріальному утриманні позивачки, так як стипендію вона не отримує, і у зв?язку з цим потребує матеріальної допомоги з боку батька. зокрема, на витрати, пов?язані з проживанням, обов`язковим страхуванням, проїздом до навчального закладу, витратами на навчання (канцелярські товари), харчуванням, одягом та взуттям, сплатою за орендовану квартиру. Також зазначила, що з метою забезпечення доньки, що продовжує навчання, житловими умовами, позивачка орендує квартиру в м. Пассау (Федеративна республіка Німеччина) і розмір орендної плати складає 775 євро на місяць. Вказала, що відповідач матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Просить суд, стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення [PERSON] 23-річного віку. Ухвалою судді від 14.01.2025 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. 11.02.2025 до суду надійшов відзив від відповідача, де зазначено, що у задоволенні позовних вимог позивача відповідач заперечує, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначив, що його донька [PERSON] дійсно виїхала закордон після початку повномасштабного вторгнення в Україну країни агресора російської федерації разом зі своєю матір?ю, позивачкою у справі, та на даний час проживає разом з нею в Німечинні. Твердження позивачки, про те, що вони, як сім?я, припинили сумісне проживання з 2007 і відповідач не приймав участі у витратах на потреби доньки, є неправдою. Як зазначає відповідач, вони дійсно розлучилися в 2007 році, але проживали разом та вели спільне господарство включно до моменту виїзду позивачки з донькою закордон. Він утримував їх спільних з позивачкою дітей як належить батьку, забезпечував їх всім необхідним, приймав участь у їх житті. 3 2020 року відповідач не має роботи, до початку повномасштабної війни їх сім?я жила за рахунок заощаджень. Коли позивачка виїжджала з країни, вона забрала всі їх заощадження. Також зазначив, що в липні 2023 року він продав земельну ділянку, яка належала йому на праві власності, за ціною в розмірі 75 572,00 грн. та отримані від продажу земельної ділянки кошти він пересилав на рахунки дітям [PERSON] та [PERSON] , а саме: 03.11.2023 на рахунок [PERSON] 12100,00 грн.; 22.12.2023 на рахунок [PERSON] 7500,00 грн.; 07.09.2023 на рахунок [PERSON] 20000,00 грн.; 29.11.2023 на рахунок [PERSON] 5000,00 грн.; 21.08.2023 на рахунок [PERSON] 25000,00 грн.; 07.12.2023 на рахунок [PERSON] 8100,00 грн. Вказав, що позивачка сама в телефонній розмові з ним декілька разів згадувала про те, що [PERSON] працює на умовах часткової зайнятості за трудовим договором. Згідно з наявних нього копій першої та останньої сторінки трудового договору, укладеного між комунальним підприємством міста Пассау «GmbH» та його донькою [PERSON] , вбачається що працівник приймається на роботу з 01.07.2024 на строк до 30.06.2025 в межах міні зайнятості як співробітник з нагляду за басейном та обслуговування сауни в аквапарку Icay. Таким чином, [PERSON] працевлаштована та має власний прибуток. Також відповідач зазначив, що Єлізавєта здобуває освіту в навчальному закладі міста Пассау на безоплатній основі, потреби у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням [PERSON] не має. Також відповідач зазначив, що позивачка має постійне місце роботи в обласному суді в якості присяжного перекладача з української мови. Вказав, що він не має роботи, не має будь-якого доходу, не має власного майна та отримує фінансову допомогу від старшої доньки і не має можливості надавати матеріальну допомогу [PERSON] у вигляді аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з її навчанням. У зв`язку з вищевикладеним, просив відмовити у задоволенні позову. 17.02.2025 до суду від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що у своєму відзиві відповідач стверджує, що вони з позивачкою продовжили фактичне проживання сім?єю після розлучення в 2007, однак це не є доказом факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов?язків, притаманних подружжю. Твердження відповідача про утримання своїх дітей, зокрема [PERSON] , з 2007 нічим не підтверджені, окрім одноразової виплати в 2023 на загальну суму 46600,00 грн. Твердження відповідача про те, що позивачка ніби-то забрала всі його заощадження та дороговартісні речі - голослівні: відповідачем не надано жодного доказу існування таких матеріальних цінностей і відповідно доказів про привласнення їх позивачкою. Зазначено, що у своєму відзиві відповідач стверджує, що його донька [PERSON] офіційно працевлаштована в Німеччині, на підтвердження чого надає сторінки ніби-то укладеного нею трудового договору, з тексту якого неможливо встановити факт отримання та розмір доходу [PERSON] , навіть якщо припустити що цей договір дійсно існує, хоча відповідач не зазначає в своєму відзиві хто надав йому ці копії і де знаходиться оригінал, з чого можна зробити припущення, що наданий доказ сфальсифікований відповідачем, таким чином, твердження про отримання прибутку [PERSON] є нічим не підтвердженими припущеннями відповідача. Стосовно наявності у позивачки постійного місця роботи та можливості надавати фінансову допомогу їхній з відповідачем доньці, варто зазначити, що це не позбавляє відповідача зобов?язання утримувати свою повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Також зазначено, що відповідач посилається на свій скрутний матеріальний стан, відсутність роботи з 2020 з причини догляду за хворою матір?ю та відсутність у володінні майна. Однак, відповідачем не надано жодного доказу, зокрема документів медичного характеру, які підтверджували б факт хвороби його матері та необхідність здійснення догляду за нею: так відповідач не звертався в органи соціального забезпечення з метою оформлення постійного догляду за матір?ю як особою, яка його потребує. Відсутність роботи та офіційного доходу не позбавляє обов?язку сплачувати аліменти на дитину. На підтвердження свого скрутного матеріального становища відповідач надав витяг з реєстру нерухомого майна, відповідно до якого він не має у власності нерухомості, однак, відповідачем не надано довідку про наявність зареєстрованого до 31.12.2012 права власності на об?єкт нерухомого майна, інформація про яке перебуває у БТІ, відповідно не можна достеменно стверджувати про відсутність у власності відповідача нерухомого майна, яке може приносити йому пасивний дохід. Крім того, відповідач може мати у своєму володінні рухоме майно, наприклад автомобіль, цінні папери, тощо, що може приносити йому дохід. Факт утримання відповідача третіми особами, про що він вказує у відзиві, нічим не доведений. У зв`язку з вищевикладеним, просить задовольнити позов. 25.02.2025 від відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що відповідачу стало відомо, що його донька [PERSON] припинила навчання з 14 лютого 2025 року. Згідно з листом-повідомленням від 14 лютого 2025 року, професійної середньої школи міста Пассау, Ліза не пройшла випробувальний термін навчання та не може навчатися далі. Вказав, що оригінал такого листа знаходиться у позивачки, так само як і оригінал трудового договору, укладеного між комунальним підприємством міста Пассау «GmbH» та [PERSON] 03.03.2025 до суду від представника позивача надійшли пояснення, де зазначено, що відповідач в своїх запереченнях стверджує, що його з позивачкою повнолітня донька припинила навчання з 14.02.2025, на підтвердження чого надає копію листа - повідомлення з професійної середньої школи м.Пассау. Так, відповідач не вказує яким чином і де ним було отримано копію ні листа- повідомлення про ніби-то припинення навчання його з позивачкою повнолітньої дитини, ні копії фрагментів ніби-то укладеного його донькою трудового договору, і з огляду на заперечення позивачкою та [PERSON] факту існування таких документів, копії яких були надані відповідачем, виникають сумніви в достовірності наданих відповідачем доказів: є припущення, що всі вони змонтовані відповідачем. Крім того, в наданій відповідачем копії листа-повідомлення ім?я дитини написано з помилками- [PERSON] , замість [PERSON] , як вказано в її паспорті, в результаті чого не можна достовірно стверджувати чи йдеться в наданій відповідачем копії документу про його доньку чи людину з таким же прізвищем. З огляду на викладене вище, представник позивача вважає, що відповідачем були надані до суду недостовірні, неналежні докази з метою введення суду в оману та ухилення від сплати аліментів. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у позові, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 1268. Згідно із довідкою про відвідування навчального закладу, учениця [PERSON] в 2024/2025 навчальному році навчвається в підготовчому класі Вищого професійно-технічного училища Пассау. Учениця навчається в державному Вищому професійно-технічному училищі Пасса уз 10.09.2024, орієнтовний термін навчання - до липня 2025. Позивачка, звертаючись до суду з позовом зазначає, що донька потребує матеріальної допомоги з боку батька. зокрема, на витрати, пов?язані з проживанням, обов`язковим страхуванням, проїздом до навчального закладу, витратами на навчання (канцелярські товари), харчуванням, одягом та взуттям, а тому просить стягнути з нього аліменти. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Згідно із ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно Постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №521/16268/18, зроблено висновок, що конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ч. 1 ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.20 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання, потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дітей суд враховує такі обставини: стан здоров`я та матеріальне становище повнолітніх дочки, сина; стан здоров`я й матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інших дітей; можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дітьми; інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок, щодо застосування ст. 199 Сімейного кодексу України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Отже, для вирішення питання щодо стягнення аліментів суд має з`ясувати три складові: чи повнолітня дитина продовжує навчання, чи потребує вона матеріальної допомоги, та чи може надавати таку матеріальну допомогу один з батьків, який не бере участі в утриманні дитини. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Сам по собі факт навчання повнолітньої дитини до досягнення 23-річного віку не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім дочці, сину саме з потребою у такій допомозі, яка виникла у зв`язку із витратами, пов`язаними з навчанням, а також за наявності юридичного факту наявності у батьків можливості надання такої допомоги. При вирішенні спору, суд враховує, що позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач може надавати матеріальну допомогу, а додаткові витрати необхідні для навчання [PERSON] , не підтвердженні. З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд приходить до обґрунтованого висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами потреба у матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням повнолітньої дитини, понесення додаткових витрат та наявності у відповідача можливості надавити таку допомогу. Суд виходить з того, що позивачем не надано будь-яких фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що відповідач може надавати матеріальну допомогу своїй дочці у зв`язку із її навчанням. Крім того, суд зазначає, що позивач вказує на необхідність допомоги, яка (необхідність) виникла та існує саме виключно у зв`язку із її навчанням, зазначаючи, що потрібно враховувати витрати, пов?язані з проїздом до навчального закладу, витратами на навчання (канцелярські товари). Однак матеріали справи не містять будь - якого доказу, що навчання є платним, існує необхідність у оплаті канцелярських товарів. Крім того суд зазначає, що на момент подачі позову [PERSON] виповнилося 19 років, будь - яких рішень щодо стягнення аліментів за минулий час суду не надано, що вочевидь свідчить про те, що відповідачем виконувалися батьківські обов`язки. Таким чином, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи не встановлено, що дитина саме у зв`язку із навчанням дійсно потребує матеріальної допомоги, а відповідач може її надавати, а тому позов є необґрунтованим. Доводи, викладені у позові про обов`язок батька із надання матеріальної допомоги дитини, яка продовжує навчання, оскільки батьки мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини, є безпідставними, оскільки само по собі звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, за умови не обґрунтування та не доведення належними та допустимими доказами понесених додаткових витрат на навчання, не є достатньою підставою для задоволення позову.

Outcome: dismissed