Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-04 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог У липні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту. [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є його син [PERSON] . До складу спадщини після померлого [PERSON] входить, зокрема право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 2006 року. Як стверджував позивач, він звернувся до нотаріуса з заявою по видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , проте державний нотаріус Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніна Л.А. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва, мотивуючи це тим, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в місті Києві від 03 серпня 2007 року серії АК № 217852 накладено арешт на все майно, що належало на праві власності боржнику [PERSON] . Наявність арешту, накладеного на майно, яке належало спадкодавцеві, зокрема на його частку у квартирі [ADDRESS] , унеможливлює оформлення позивачем [PERSON] права власності на спадкове майно. Ураховуючи наведене, позивач просив суд зняти арешт з майна, яке за життя належало на праві власності [PERSON] , накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в місті Києві від 03 серпня 2007 року серії АК № 217852. Рух справи в суді Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. У зв`язку з тим, що позивачем було усунуто недоліки позовної заяви, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом сторін), зважаючи на те, що пред`явлено негаторний позов, справа за позовом [PERSON] є справою незначної складності, а згідно з ч. 4 ст. 274 ЦПК України вона не підлягає обов`язковому розгляду в загальному позовному провадженні,. Відповідач не подав до суду відзив на позовну заяву у строк, визначений ухвалою про відкриття провадження. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини справи Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 31 жовтня 2006 року [PERSON] належала на праві власності 1/3 частина квартири [ADDRESS] . Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в місті Києві від 03 серпня 2007 року серії АК № 217852 накладено арешт на все майно, що належало на праві власності боржнику [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20 квітня 2016 року серії [NUMBER] . Єдиним спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] є його син [PERSON] , що підтверджується довідкою від 04 червня 2025 року за вих. № 2127/02-14/894/2016, виданою державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А. [PERSON] звернувся Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту з майна, яке за життя належало на праві власності [PERSON] , накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в місті Києві від 03 серпня 2007 року серії АК № 217852, однак листом старшого державного виконавця від 07 червня 2021 року відмовлено у скасуванні арешту та рекомендовано звернутись за вирішенням цього питання до суду. Оцінка аргументів учасників справи та норми права, які застосував суд Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. На підставі Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 31 жовтня 2006 року набули шляхом приватизації право власності на квартиру [ADDRESS] . Кожному з співвласників належала 1/3 частина указаної квартири. 10 травня 2006 року Оболонським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 1-217 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 26638,46 грн. У зв`язку з тим, що боржник [PERSON] не виконав обов`язок щодо сплати грошових коштів у сумі 26638,46 грн на користь стягувача [PERSON] державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в місті Києві Онищенком О.І. винесено постанову від 03 серпня 2007 року серії АК № 217852, якою накладено арешт на все майно, що належало на праві власності боржнику [PERSON] Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом. За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У довідці від 04 червня 2025 року за вих. № 2127/02-14/894/2016, виданою державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніною Л.А. зазначено, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його син [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Для з`ясування наявності інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] та перевірки факту прийняття спадщини [PERSON] у спосіб та строк, визначені ст. ст. 1268-1270 ЦК України, звернення позивача до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та відмови у видачі такого свідоцтва судом запропоновано представнику позивача адвокату Сергійчику А.О. заявити клопотання про витребування в Одинадцятої київської державної нотаріальної контори спадкової справи після померлого [PERSON] , проте він відмовився. Ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою позову [PERSON] визначив наявність арешту, накладеного на майно спадкодавця [PERSON] , що перешкоджає йому в оформити право власності на спадкове майно, зокрема 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц, від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20. Зважаючи на те, що арешт, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції в місті Києві від 03 серпня 2007 року серії АК № 217852 на майно [PERSON] в інтересах стягувача [PERSON] , саме ця особа повинна бути відповідачем у справі за позовом [PERSON] про звільнення майна з-під арешту, а не орган державної виконавчої служби. Позивачем жодним чином з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази не обґрунтовано неможливість пред`явлення позову до [PERSON] . Ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно з специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Позивач та його представник клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не заявляли. Зважаючи на те, що [PERSON] пред`явлено позов до неналежного відповідача, клопотань про його заміну належним стороною позивача не подано, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову [PERSON] до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення майна з-під арешту. Щодо судових витрат Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України. У випадку відмови у задоволенні позову судовий збір позивачеві не повертається.

Outcome: dismissed