Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до Міністерства оборони України, Концерн «Військторгсервіс» про застосування наслідків недійсного правочину шляхом стягнення коштів. Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідачів: 28.07.2023 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова із позовом до [PERSON] , Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» про застосування наслідків недійсного правочину шляхом стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1304627,44 гривень та інфляційні втрати у розмірі 635719,38 грн, солідарно з Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень, з [PERSON] , Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] судових витрат. 17.01.2024 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з уточненим позовом до Концерну «Військторгсервіс», Міністерства оборони України про застосування наслідків недійсного правочину шляхом стягнення коштів з Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] у розмірі 1304627,44 гривень та інфляційні втрати у розмірі 635719,38 грн, з Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень, з Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] судових витрат. В обґрунтування позовних вимог посилається на застосування двосторонньої реституції у зв`язку із витребуванням нежитлового приміщення, загальною площею 65,1 кв.м., реєстраційний номер: 19589444, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з її володіння на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання концерну «Військторгсервіс» на підставі постанови Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 року у справі №464/3610/19, якою позов Військової прокуратури Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», задоволено. Вказує, що підставою для задоволення позову слугувало те, що рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/2089/13, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13.03.2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29.11.2007 року нежитлового приміщення загальною площею 65,1 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , який укладений між Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління торгівлі Західного командування» та Приватним підприємством «Гера-Медика». Однак, під час розгляду судом господарської справи №914/2089/13 не було враховано, що на підставі спірного договору купівлі-продажу від 29.11.2007 року були укладені інші логовори, а саме: договір купівлі-продажу від 26.12.2007 року нежитлового приміщення літ. А-9: 292-1-292-10 - аптека загальною площею 65,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між Приватним підприємством «Гера-Медика» та [PERSON] , посвідчений 26.12.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шахрай С.О., зареєстрований в реєстрі за №4882, та договір купівлі-продажу від 07.07.2009 року вищевказаного нежитлового приміщення, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 07.07.2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бурило В.В., зареєстрований в реєстрі за №795. 09.10.2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшов відзив представника відповідача Концерну «Військторгсервіс» Міністерства оборони України Олійник Володимира, у якому він просив відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення з Концерну «Військторгсервіс» та Міністерства оборони України солідарно моральної шкоди у розмірі 50000 грн. 15.11.2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшов відзив представника відповідача Міністерства оборони України Шведи Олени Богданівни на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення з Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» солідарно моральної шкоди у розмірі 50000 грн. 09.02.2024 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшли заперечення т.в.о. Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» Олійника Володимира на заяву щодо зміни предмету позову, у яких він просить відмовити в задоволенні заяви позивача [PERSON] щодо зміни предмету позову. Зазначив, що в даних правових відносинах і відповідач Концерн «Військторгсервіс» і відповідач Міністерство оборони України так само є постраждалою стороною, тому що як і позивач [PERSON] були позбавлені свого майна, яке відповідно до рішення господарського суду повинно було бути повернуто у їх власність та користування ще в 2014 році. Водночас зазначив, що вірним способом захисту прав позивача [PERSON] у даному випадку є пред`явлення позову саме до продавця нерухомого майна - [PERSON] на підставі статті 661 ЦК України. Натомість, позовні вимоги з урахуванням зміни предмету позову пред`явлені до відповідача Концерну «Військторгсервіс» є безпідставними, оскільки відповідач Концерн «Військторгсервіс» не був стороною оспорюваного правочину, жодних протиправних дій щодо майнових прав позивача [PERSON] не вчиняв. 16.09.2024 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшли пояснення представника відповідача Міністерства оборони України Шведи Олени Богданівни на уточнену позовну заяву, у яких вона просила відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача Міністерства оборони України та відповідача Концерну «Військторгсервіс» солідарно моральної шкоди у розмірі 50000 грн та коштів у порядку реституції. Зазначила, що 29.11.2007 року між відповідачем Концерном «Військторгсервіс» та Приватним підприємством «Гера-Медика» укладено договір купівлі-продажу спірного майна. У подальшому, за договором купівлі-продажу від 26.12.2007 року спірне майно і перейшло у власність [PERSON] . [PERSON] у відповідності до договору-купівлі продажу від 07.07.2009 року відчужив спірне майно на користь позивача [PERSON] . Вартість спірного мана за останнім договором становила 27010 грн. Будь-які договори щодо відчуження спірного нерухомого майна між відповідачем Концерном «Військторгсервіс» та позивачем [PERSON] не укладались, недійсними не визнавались. Незважаючи на відсутність договірних правовідносин з відповідачем Концерном «Військторгсервіс», позивач [PERSON] просить застосувати реституцію та стягнути з відповідача Концерну «Військторгсервіс» вартість спірного нерухомого майна з урахуванням вартості його покращення, що суперечить положенням статті 216 ЦК України та не узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду. Крім того, позивачем [PERSON] не подано жодного, у тому числі належного та допустимого доказу на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди внаслідок дій (рішень) відповідачів, а також відсутній причинний зв`язок між діями відповідачів та спричиненням моральної шкоди, не надано доказів у чому полягає моральна шкода та чим керувався позивач [PERSON] , визначаючи розмір відшкодування. Також, зазначила, що позивач повинен довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. 11.03.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшли додаткові пояснення позивача [PERSON] , у яких вона просила задовольнити позов у повному обсязі, у яких вона вказала, що не була стороною договору купівлі-продажу від 29.11.2007 року, в той самий час вона є тією третьою особою, якій відповідачем Концерном «Військторгсервіс» спричинені матеріальні збитки (витребувано майно з її володіння за рішенням суду), пов`язані з недотриманням відповідачем Концерном «Військторгсервіс» процедури відчуження спірного майна, що призвели до визнання договору купівлі-продажу від 29.11.2007 року недійсним, та як наслідок вплинуло на скасування договору купівлі-продажу від 26.12.2007 року та договору купівлі-продажу від 07.07.2009 року. Заяви (клопотання) учасників справи: 18.09.2023\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява позивача [PERSON] на виконання ухвали суду від 01.08.2023 року. 09.11.2023\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Гарасимчука Андрія про вступ у справу. 17.07.2024\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла заява позивача [PERSON] про зміну предмету позову. 24.04.2024\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшло клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Орлова Олександра Євгеновича про підтвердження повноважень прокурора. 24.04.2024\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшло клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Орлова Олександра Євгеновича про витребування справи суду. 24.04.2024\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшло клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Орлова Олександра Євгеновича про витребування справи суду. 24.04.2024\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшло клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Орлова Олександра Євгеновича про витребування матеріалів виконавчого провадження. 24.04.2024\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Корсун Сергія Івновича про витребування матеріалів нотаріальної справи. 24.04.2024\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшло клопотання представника [PERSON] адвоката Корсун Сергія Івновича про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді. 10.07.2024\~року на\~адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшли письмові пояснення прокурора Гончара Богдана Сергійовича щодо підтвердження повноважень прокурора для участі у судовому засіданні. 26.03.2025 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшло клопотання позивача [PERSON] про проведення розгляду справи без участі позивача. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01.08.2023 року, позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.09.2023 року, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.04.2024 року, витребувано матеріали судових справ, виконавче провадження та копії документів нотаріальної справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17.09.2024 року, змінено предмет позову у цивільній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.01.2025 року, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 30.01.2025 року, виправлено описку. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: Судом встановлено, що 29.11.2007 року, між Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління торгівлі Західного командування» та приватним підприємством «Гера-Медика» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 65,1 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] . У подальшому, за договором купівлі-продажу від 26.12.2007 року, між ПП «Гера-Медика» та [PERSON] , нежитлове приміщення загальною площею 65,1 кв.м., яке знаходиться у [ADDRESS] , перейшло у власність [PERSON] , який в свою чергу, відчужив його [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 07.07.2009 року. Вартість спірного мана за останнім договором становила 27010 грн. Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.08.2013 року, у справі 914/2089/13, залишеному без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.03.2014 року, позов заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2007 року, укладеного між Концерном «Військторгсервіс» та Приватним підприємством «Гера-Медика», та зобов`язано останнє повернути до державної власності приміщення, площею 65,1 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] . Постановою Львівського апеляційного суду від 28.03.2023 року у справі №464/3610/19, позов Військової прокуратури Західного регіону України, перейменованої в Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону, в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» задоволено та витребувано спірне майно у [PERSON] на користь держави Україна в особі Міністерства оборони України в повне господарське відання Концерну «Військторгсервіс». Відповідно до інформації з Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавчі провадження відносно [PERSON] за АСВП 72258729 та АСВП 72258895 у справі №464/3610/19 завершені, нежитлове приміщення передано на користь Концерну «Військторгсервіс». Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Згідно з п. 6 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Згідно зі ст. ст. 216, 217 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони полягають відшкодуванню винною особою. Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію. Законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених у статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Наприклад, особливим правовим наслідком недійсного заповіту при їх множинності може бути відновлення чинності попереднього заповіту (частина четверта статті 1254 ЦК України). Тобто законодавець лише в окремих випадках передбачає таку конструкцію як відновлення чинності правочину. Аналогічних висновків щодо застосування реституції дійшов Верховний Суд у постанові №925/1276/19 від 09.09.2021 року. Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Суд не погоджується з доводами сторони позивача про те, що ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача [PERSON] є застосування аналогії закону ст. 216 ЦК України, з огляду на наступне. Системне тлумачення абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України свідчить, що: - законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; - правила абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; - в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі «status quo» у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет дійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Крім того, правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Судом встановлено, що будь-яких договорів щодо відчуження спірного нерухомого майна між відповідачем Концерном «Військторгсервіс» та позивачем [PERSON] не укладалось, недійсними не визнавались. Як вбачається з позиції позивача [PERSON] , нею як власником вказаного спірного нежитлового приміщення здійснювався ремонт, вчинялися дії щодо поліпшення стану приміщення, що як наслідок призвело до підвищення його ринкової вартості. На підтвердження цих обставин позивачем [PERSON] додано копії документів, що свідчать про закупівлю товарів та робіт для здійснення покращення спірного нерухомого майна. Зважаючи на вищевказані обставини, суд приходить до переконання, що товарний чек на суму 107000 грн датовано 30.11.2020 року, а 11 актів надання послуг охоплюють різні періоди 2016 року. При цьому, Господарським судом Львівської області ще 05.08.2013 року прийнято рішення у справі №914/2089/13 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2007, укладеного між відповідачем Концерном «Військторгсервіс» та Приватним підприємством «Гера-Медика», та зобов`язано останнє повернути до державної власності приміщення, площею 65,1 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] , яке на той час вже перебувало у власності позивача [PERSON] . Позов про витребування спірного майна у позивача [PERSON] пред`явлено прокурором у 2019 році (справі №464/3610/19) та судом відкрито провадження 16.08.2019 року, також, у порядку забезпечення позову, судом накладено арешт на спірне нерухоме майно 11.07.2019 року. Таким чином, такі відомості повинні були спонукати володіючого власника майна (позивача) до більшої обачливості, та утриматись від проведення невід`ємних покращень, оскільки зі змісту спірних правовідносин у справах №914/2089/13 та №464/3610/19 вбачається, що спірне майно може бути повернутим законному власникові чи витребуваним на його користь. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, зокрема для встановлення розміру такої. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 27.10.2022 року у справі №640/1711/20, від 25.05.2022 року у справі №487/6970/20, від 05.12.2022 року у справі №214/7462/20, від 08.04.2020 року у справі №466/4444/17. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 19.12.2018 року по справа №640/14909/16-ц. У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року в справі №197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі №464/3789/17). З врахуванням наведеного та аналізу вказаних вище положень, суд вважає, що позивачем [PERSON] не надано належних та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння їй душевних страждань, наявності протиправності дій та вини відповідачів Концерну «Військторгсервіс»\~та Міністерства оборони України та причинного зв`язку між фактом заподіяння моральної шкоди позивачу та винними протиправними діями. Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, а також з урахуванням абз. 4 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи із вищенаведеного, після всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, викладені позивачем у позовній заяві обґрунтування позовних вимог, не знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду, доводи позивача не підтверджені достовірними та достатніми доказами, що викликають у суду певний сумнів. Суд виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини справи, приходить висновку що позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені в суді. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed