Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог вказано, що від шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у подружжя не склалося, постійні сварки та непорозуміння призвели до того що, відповідач пішла з родини в 2017 році, залишивши доньку з чоловіком. З 2017 року батько повністю займається утриманням, вихованням та розвитком дитини, при цьому відповідач взагалі не цікавиться життям доньки, не піклується про її здоров`я, моральний та духовний розвиток. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.03.2025 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.04.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Також позивач зазначив, що відповідач телефонує один раз на тиждень, раз на рік дарує дитині подарунки та скидає гроші на її утримання раз на місяць. На питання головуючого, що стало підставою для звернення до суду зазначив, що метою цього позову є відстрочка від мобілізації, оскільки у разі якщо позивач буде призваний на військову службу, дитина залишиться без батьківського піклування. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. В матеріалах справи наявна заява [PERSON] , засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. від 06.06.2024 року, про надання згоди на позбавлення її батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] . Також просить справу про позбавлення її батьківських прав розглянути за її відсутності, повідомила, що з рішенням суду заздалегідь згодна. Представник [INFO] в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень щодо позовної заяви на адресу суду не надходило. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 13.11. 2001 року, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що зроблено актовий запис №15. Прізвище чоловіка та дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . Від шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане виконавчим комітетом Горьківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 23.10.2013 року, актовий запис №35. Згідно довідки №268 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 5 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки №20 від 12.06.2024 року, виданої Шевченківською гімназією Миколаївської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, [PERSON] є ученицею 6 класу гімназії. З першого класу і по теперішній час навчанням та вихованням доньки займається виключно батько [PERSON] . Згідно характеристики №302 від 13.06.2024 року, виданої Горьківським старостинським округом, [PERSON] мешкає в с-щі. Шевченко. Має двох доньок, одна з них - неповнолітня [PERSON] 2013 р.н., яка знаходиться у нього на утриманні. З дружиною в процесі розлучення. Працює слюсарем в ТОВ «Мототехімпорт». За весь час проживання зарекомендував себе з позитивного боку, відносини з односельцями підтримує добрі. За характером спокійний, неконфліктний, користується повагою серед мешканців села. Відповідно до довідки від 14.06.2024 року, виданої сімейним лікарем [PERSON] , [PERSON] має на утриманні доньку [PERSON] , [INFO] . При відвідуванні лікаря дитина була в супроводі батька, інколи бабусі. Всі рекомендації і лікування, за потреби, батько виконує вчасно і в повному обсязі. 17.06.2024 року складено акт обстеження умов проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] , де проживають [PERSON] та його малолітня донька [PERSON] . За місцем мешкання створено комфортні умови для проживання дитини, помешкання відповідає усім санітарно-гігієнічним нормам. Дівчинка має окреме спальне місце, письмовий стіл, комп?ютер, іграшки. Одяг та взуття в достатній кількості та відповідають сезону. Батько дбає про харчування дитини, на момент складення акту обстеження умов проживання була наявна приготована їжа та запас продуктів харчування. Службою у справах дітей Миколаївської сільської ради розглянуто та вивчено заяву [PERSON] про визнання його таким, що самостійно займається вихованням та утриманням малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Рішення Миколаївської сільської ради від 25.09.2024 року №99 затверджено висновок Комісії з питань захисту прав дитини про визнання батька таким, що самостійно займається вихованням та утриманням дитини, з якого вбачається, що спільне життя у подружжя не склалося, постійні сварки на підставі непорозуміння призвели до того, що в 2019 року [PERSON] покинула чоловіка та дитину. З того часу дитина повністю перебуває на утриманні батька, оскільки матір не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, не цікавиться її навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідними продуктами харчування, одягом та взуттям, не здійснює медичний огляд дитини та її лікування, що негативно впливає на фізичний розвиток дівчинки, як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу доньки, не створює належні умови для отримання нею освіти, тобто повністю самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 року, справа №175/8368/24, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. На засіданнях комісії з питань захисту прав дитини 17.06.2024 року та 27.06.2024 року також розглядалося питання про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, куди запрошувались батьки дитини, однак матір не з?явилася, про дату та місце засідання комісії була повідомлена у відповідності до чинного законодавства. Рішення Миколаївської сільської ради від 28.06.2024 року №73, з метою захисту прав та інтересів дитини, затверджено висновок Комісії з питань захисту прав дитини про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Згідно заяви [PERSON] , засвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. від 06.06.2024 року, остання надала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно доньки - [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні також була заслухана думка дитини - [PERSON] , яка повідомила, що вона ображена на матір, оскільки остання їй не телефонує та не цікавиться її життям, гроші на її утримання матір також не надсилає. На питання головуючого, чи спілкувався батько з дитиною до початку судового засідання щодо предмету даного спору, [PERSON] повідомила, що спілкувався та зазначила, що не заперечує, щоб матір позбавили батьківських прав, оскільки в такому разі батька не заберуть на війну. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Суд зауважує на тому, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд звертає увагу на те, що жодними письмовими доказами не підтверджено систематичний та постійних характер вказаних дій з боку відповідача та не підтверджено факт свідомого ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Разом з тим суд бере до уваги те, що в судовому засіданні позивач підтвердив, що мати телефонує один раз на тиждень, раз на рік дарує дитині подарунки та надсилає гроші на її утримання раз на місяць. Так, судом встановлено, що відповідач надала нотаріально посвідчену заяву, в якій погодилася на позбавлення її батьківських прав відносно доньки та не заперечувала проти ухвалення відповідного рішення судом. Положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку, що заява відповідача, в якій остання надає згоду на позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим суд відмовляє у прийнятті вказаної заяви. При цьому саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, про що Верховний Суд зробив висновок, зокрема, у постанові від 10.11.2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23). Також, у відповідності до ч. 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України, суд не погоджується зі складеним службою у справах дітей миколаївської сільської ради висновком про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Заслухавши позивача, думку дитини, надавши оцінку доказам, суд доходить висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, у зв`язку з чим суд не вбачає правових підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Крім того, суд враховує той факт, що основною підставою для звернення позивача до суду є відстрочка від мобілізації у разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, що підтвердив позивач у судовому засіданні. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23). З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки. Щодо вимоги визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] з батьком, суд виходив з наступного. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що на момент звернення до суду з позовом донька й так фактично проживала і наразі продовжує проживати з батьком. Даний факт був встановлений письмовими доказами та підтверджений у судовому засіданні. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що спір має бути «реальним» та «серйозним»; він може стосуватися не лише фактичного існування права, але і його обсягу та способу здійснення; і, насамкінець, результат провадження повинен мати «безпосереднє вирішальне значення» для відповідного права, при цьому самих лише опосередкованих зв`язків або непрямих наслідків для застосування пункту 1 статті 6 Конвенції недостатньо (рішення у справі «Бака проти Угорщини» (Baka v. Hungary), пункт 100, та рішення у справі «Денісов проти України» [ВП] (Denisov v. Ukraine) [GC], заява № 76639/11, пункт 44, від 25 вересня 2018 року). Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують. За відсутності позову одного з батьків, з яким не проживає дитина, не вимагається підтвердження судом факту наявності в одного з батьків права на визначення місця проживання дитини, визнання такого права тощо, для цього відсутні процесуально-правові підстави. Звернення до суду про вирішення спору одного з батьків, право якого не порушено, дає підстави для відмови у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, надавши оцінку доказам, суд доходить висновку, що позивачем не надано жодних доказів на обґрунтування обставин, викладених у позові, зокрема, доказів вчинення позивачу перешкод з боку відповідача щодо проживання з ним спільної доньки, що свідчить про відсутність реального спору між сторонами і недоведеність порушення прав позивача. Подібний висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10.07.2024 у справі №127/16211/23. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Разом з тим положеннями 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках з урахуванням особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З огляду на те, що неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків зводиться, в основному, до того, що матір лише періодично цікавиться життям доньки, що підтвердив і позивач у судовому засіданні, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання та утримання доньки, поклавши на службу у справах дітей контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Outcome: dismissed