Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», інтереси якого представляє адвокат Ушакевич М.П., звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики №73494852 від 05 жовтня 2024 року, в сумі 19 631,40 грн. В обгрунтувння позову зазначено, що 05 жовтня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "1 Безпечне агенство необхідних кредитів " і відповідачем [PERSON] був укладений договір позики (з комісією за надання позики на умовах повернення позики в кінці строку позики) №73494852. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, містить всі необхідні реквізити та підписи сторін. Підписуючи договір позики позичальник підтвердив, що самостійно перед укладенням договору повністю ознайомився з Правилами, викладеними на сайті Товариства, проектом договору та погоджується з ними.\~ Позивач на виконання умов договору надав позичальнику кошти в розмірі 12000,00 грн. строком на 15 днів шляхом перерахування на картковий рахунок, в свою чергу відповідач у визначені строки та розмір кредитні кошти не повернув, у зв`язку з чим у [PERSON] , виникла заборгованість у загальному розмірі 19631,40 грн., яка складається з заборгованості за основним боргом у розмірі 12000, 00 грн., заборгованості за несплаченими базовими відсотками в сумі 599,40 грн, заборгованості за несплаченими процентами на прострочену позику в сумі 5832,00 грн та заборгованість за комісією в сумі 1200,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Крім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3028,00 грн. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7100,00 грн. Ухвалою суду від 16 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив, що не заперечує щодо розгляду справи за його відсутності, не заперечив проти заочного розгляду справи. За клопотанням відповідача судове засідання, призначене на 18 червня 202 5року відкладено на 17 липня 2025 року з метою врегулювання спору з позивачем по справі. У судове засіданя, призначене на 17 липня 2025 року [PERSON] не прибув і про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, суд провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі неявки у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази надані лише позивачем, в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 жовтня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики (з комісією за надання позики на умовах повернення позики в кінці строку позики) № 73494852. Відповідно до умов цього договору [PERSON] отримав кредит у сумі 12 000 грн строком на 15 днів, зі фіксованою процентною ставкою 0,333% в день, комісія за надання позики становить 10,00% від суми наданої позики, що у грошовому виразі становить 1200,00 грн. Дата надання позики 05 жовтня 2024 року, дата повернення позики 19 жовтня 2024 року, денна процентна ставка в день 1,000%, проценти за понадстрокове користування позикою (її частиною) за день 2,70%, пеня за день 2,7%, орієнтовна реальна річна процентна ставка 3719,33%, орієнтовна загальна вартість позики у грн 13 799,40 грн. Цей договір разом з таблицею обчислення загальної вартості кредиту підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора «05264», який був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. 05 жовтня 2024 року відповідач отримав кошти на свій рахунок - реквізити платіжної картки № [NUMBER] в розмірі 12000 грн, що підтверджується довідкою АТ «Таскомбанк» від 24 лютого 2025 року. З розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором становить 19631,40 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту\~12000 грн, заборгованість по несплачених базових процентах\~599,40 грн, заборгованість по несплачених процентах за понадстрокове користування\~5832,00 грн, заборгованість по комісії - 1200 грн. Норми права, які застосовував суд, та мотиви їх застосування. Статтею 11 ЦК України\~встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 12\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Статтею 12 цього Закону\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у пін мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1\~ст. 626 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~ договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1\~ст.1054 ЦК України\~встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~(положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання ч. 2\~ст. 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1\~ст. 526 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ч. 1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивачем у передбаченому законом порядку доведено належними та допустимими доказами те, що 05 жовтня 2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і [PERSON] укладено договір позики № 73494852. За договором позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 12000 грн. Станом на момент розгляду даної справи в суді докази виконання відповідачем зобов`язань з повернення кредитних коштів в матеріалах справи відсутні. Враховуючи, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики № 73494852 від 05 жовтня 2024 року та під час розгляду справи не спростував суму заборгованості за тілом кредиту, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12000 грн. заявленої в межах позовних вимог. Щодо стягнення заборгованості за відсотками. Статтею 251 ЦК України\~встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. За змістом ч. 1\~ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1\~ст. 631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз цих норм права свідчить, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц), яка в силу ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу 2 частини 1\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою\~статті 1050 ЦК України. За розрахунку заборгованості по договору позики від 05 жовтня 2024 року № 73494852 заборгованість відповідача перед позивачем становить в розмірі 19631,40 грн, з яких 12000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 599,40 грн - сума заборгованості за несплаченими базовими процентами, 5832,00 грн\~сума заборгованості за несплаченими процентами на прострочену позику, 1200,00 грн\~сума заборгованості за комісією. Договір позики, укладений між [PERSON] та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» від 05 жовтня 2024, передбачав строк кредитування 15 днів. Будь-яких договорів щодо пролонгації договору позивач суду не надав. На підтвердження правомірності нарахування процентів за договором позивачем надано Правила надання грошових коштів у позику ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів», в редакції, затвердженій наказом директора ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» № 21/08/2024 від 21 серпня 2024 року. Вказаним документом, визначені, зокрема, відповідальність сторін за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри, порядок нарахування. Матеріали справи не містять підтвердження, що саме цю редакцію Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи кредитний договір, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами на прострочену позику. Наявна в справі роздруківка Правил належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (кредитодавця). У цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки відповідні правила можуть змінювалися за волевиявленням однієї сторони - кредитодавця. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві правила надання кредиту, відсутність у договорі домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані позивачем Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила, з огляду на можливість їх односторонньої зміни, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані в поточній редакції позичальником та ним не визнаються, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в тексті кредитного договору, оскільки лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Така правова позиція сформульована Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17. Ця правова позиція є застосовною до обставин цієї справи, оскільки стосується укладення кредитного договору як договору приєднання, його складових та порядку нарахування процентів, що діють не виключно у правовідносинах між банком і позичальником, а в будь-яких відносинах щодо позики. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц, від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц сформувала правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Враховуючи, що позивачем нараховані відсотки за користуванням кредитними коштами поза межами строку кредитування (з 05.10.2024 по 19.10.2024), у задоволенні вимог позивача в частині стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом на прострочену позику слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю. Зважаючи на зазначене, суд розцінює нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами поза строком кредитування як фактичне застосування штрафних санкції до боржника, що є мірою відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань боржником за договором. Крім того, загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. За частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України № 1734-VIII безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Тобто, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо правомірності встановлення у кредитному договорі комісії за розрахунково-касове обслуговування. Отже, суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов від ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» до [PERSON] підлягає до часткового задоволення та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість в загальному розмірі 13799,40 грн, в тому числі 12 000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу; 599,40 грн - сума заборгованості за несплаченими базовими процентами, 1200 грн\~сума заборгованості за комісією. Розподіл судових витрат у справі. Згідно з ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. У поданому позові ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на правову допомогу у розмір 7100 грн. У п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи. За нормами частини 8\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Частинами 1, 2\~статті 137 ЦПК України\~передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 3-5\~ст.137 ЦПК України\~передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат позивачем надано Договір № 03-08/2023 про надання правової допомоги від 03 серпня 2023 року, додаткову угоду № 3 від 11 лютого 2025 року, акт приймання-передачі справ на надання правничої допомоги від 11 лютого 2025 року, акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 20 лютого 2025 року, платіжна інструкція від 24 лютого 2025 року. Відповідно до ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат . Отже, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною та доказами такої сплати. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З урахуванням наведених норм права, конкретних обставин справи, обґрунтованості та реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, розміру наданої правової допомоги та виконаними адвокатом послугами (представництва в суді першої інстанції не відбувалося у зв`язку з неявкою позивача), часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих адвокатом послуг, а також беручи до уваги те, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку, що клопотання позивача про стягнення на його користь із відповідача понесених витрат на правову допомогу підлягає до часткового задоволення у розмір 3000 грн. Оскільки позов задоволено частково на 70,3%, з відповідач на користь позивача підлягає до стягнення 2109,00 грн. Вказану суму суд вважає співмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). Відповідно до ч. 1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028 грн. Оскільки позов задоволено частково на 70,3%, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, в розмірі 2128,68 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial