Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

Адвокат Лимар А.В. звернувся в суд в інтересах [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , громадянина України, [INFO] , уродженця с. Велетнівка Генічеського району Херсонської області, який помер [INFO] в місті Генічеськ Херсонської області на непідконтрольній Україні території, так як свідоцтво про смерть [PERSON] видане російським районним відділом запису актів цивільного стану Управління ЗАГС, яке є нелегітимним в Україні та не породжує правових наслідків. В судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримала і пояснила, що її мати - [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Отже [PERSON] був її відчимом та виховував її як рідний батько. 27 березня 2014 р [PERSON] склав заповіт в її користь на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] та на земельні ділянки площею 7,16 га, 1,89 га, 8,44 га, що розташовані на землях Привільненської сільської ради Генічеського району Херсонської області. [INFO] [PERSON] помер в с. Велетнівка Генічеського району Херсонської області, про що 13 лютого 2025 р районним відділом запису актів цивільного стану Управління ЗАГС Херсонської області РФ видане свідоцтво про смерть. Вона не може реалізувати своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , оскільки свідоцтво про його смерть видане окупаційним урядом. У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні через воєнне вторгнення російської фередації зупинене визнання Україною будь-яких документів виданих, посвідчених у російській федерації, незалежно від дати їх видачі чи посвідчення. Тому просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Велетнівка Генічеського району Херсонської області, який помер [INFO] в місті Генічеськ Генічеського району Херсонської області. Представник заінтересованої особи - Славутського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Київ) належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, в судове засідання не з`явився, в заяві до суду просить розглянути справу за його відсутності. Заслухавши пояснення заявниці, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Заявниця [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Однак, через введення в Україні воєнного стану та окупацію Запорізької області перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою від 12.08.2024 № 6822-5003396103 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с..17). Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] в селі Троїцьке Мелітопольського району Запорізької області. Її батьками записані: [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 08 травня 1974 року, паспортом громадянина України серія [NUMBER] , виданим 30 серпня 2003 року Кам`янсько-Дніпровським РВ УМВС України в Запорізькій області та свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим 17 серпня 1991 року, з якого також вбачається, що після укладення шлюбу заявниця змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] (а.с.15, 16, 18-21). [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 28 квітня 2011 зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] від 28 квітня 2001 року (а.с.13). Отже, [PERSON] був вітчимом заявниці [PERSON] . 27 березня 2014 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] та земельні ділянки площею 7,16 га, 1,89 га, 8,44 га, що розташовані на землях Привільненської сільської ради Генічеського району Херсонської області, в користь [PERSON] . Заповіт не змінений і не скасований, що стверджується витягом із спадкового реєстру (а.с.10-11). З свідоцтва про смерть, виданого державним органом російської федерації 13.02.2025 р, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] в м. Генічеськ Генічеського району Херсонської області (а.с.6). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до абз 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався і діє на час розгляду справи судом. 17 липня 2020 року постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» №807-IX утворено, зокрема, у Херсонській області: Генічеський район (з адміністративним центром у місті Генічеськ) у складі територій Генічеської міської, Іванівської селищної, Нижньосірогозької селищної, Новотроїцької селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України (п. 1). Ліквідовано, зокрема, у Херсонській області: Бериславський, Білозерський, Великолепетиський, Великоолександрівський, Верхньорогачицький, Високопільський, Генічеський, Голопристанський, Горностаївський, Іванівський, Каланчацький, Каховський, Нижньосірогозький, Нововоронцовський, Новотроїцький, Олешківський, Скадовський, Чаплинський райони (п. 4). 28 лютого 2025 року Наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за №380/43786, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, за змістом якого з 24 лютого 2022 року Генічеський район Херсонської області є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2024 року у справі 183/3496/24 зазначив, що у зв`язку із введенням з 24 лютого 2022 року на території України воєнного стану дія спрощеного порядку розгляду заяв про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, який визначений у ст. 317 ЦПК України, поширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України. Здебільшого цей спрощений порядок застосовується у зоні воєнних дій та на тимчасово окупованих територіях України, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті. Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) сформульовані як «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року) Суд приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, рішення від 23 лютого 2016 року, § 142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22, від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 25 жовтня 2023 року у справі № 607/1612/23. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявниці. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. При наданні оцінки, зокрема, свідоцтву про смерть як доказу потрібно враховувати, що хоча такий документ не є юридично дійсним, але він може підтверджувати, що певна установа, яка не діє відповідно до українського законодавства, але de facto існує на тимчасово окупованій території зафіксувала факт смерті особи. Правова оцінка документам, поданим заявницею на підтвердження факту смерті вітчима [PERSON] на тимчасово окупованій території України, зокрема документам, виданим органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України в херсонській області, надається судом в сукупності з іншими доказами під час розгляду заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України в порядку статті 317 ЦПК України . Саме рішення суду про встановлення такого факту є підставою для державної реєстрації смерті відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду. Зазначене узгоджується зі змістом частини другої статті 319 ЦПК України, відповідно до якої рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (постанова Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року у справі №607/5528/23). Місто Генічеськ Генічеського району Херсонської області, де помер [PERSON] , з 24 лютого 2022 року є тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Хоча вказаний населений пункт є тимчасово окупованою територією України, однак в силу п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та в порядку ст. 1 цього Закону він невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. На підставі наведеного, заявлені [PERSON] вимоги суд знаходить законними, підставними та обгрунтованими, а т ому заяву слід задовольнити.

Outcome: approved