Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

03.06.2025 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Просить суд ухвалити рішення, яким стягувати з [PERSON] , [INFO] , на її користь аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), на утримання неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] , стягнення яких розпочати з дня подачі нею позову. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала з підстав, наведених в позовній заяві і просила їх задоволити в повному обсязі. Крім того зазначила, що не заперечує щодо заочного розгляду даної справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином рекомендованою кореспонденцією. Крім того, про час і місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутність на адресу суду не надходило. Враховуючи наведене, зі згоди сторони позивача, згідно ухвали від 17.07.2025 року про розгляд вказаної справи в порядку заочного розгляду, суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст.280-281 ЦПК України. Вислухавши позивача, дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, який було зареєстровано 08.08.2014 року у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Нижньосірогозького РУЮ у Херсонській області, актовий запис № 19 (а.с.4). За час перебування в шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , батьками яких записані строни по даній справі: [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.6, 7). З`ясовано також, що шлюб між сторонами було розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.09.2024 року, яке 17.10.2024 року набрало законної сили (а.с.8-9). Як перевірено судом, що в судовому засіданні відповідачем не спростовано, малолітні діти на даний час проживають разом з позивачем та перебувають на її повному утриманні. Дана обставина підтверджується актом обстеження, складеним депутатом Надвірнянської міської ради, за №579 від 22.05.2025 року, який міститься в матеріалах справи (а.с.5). В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON] зі своєї сторони робить все можливе для забезпечення повноцінного життя дітей. Звертає увагу, що 21.12.2023 року вона разом із неповнолітніми дітьми зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа в [ADDRESS] в гуртожитку для внутрішньо переміщених осіб де і на даний час проживає із двома неповнолітніми доньками (а.с.10). До квітня місяця 2025 року кошти на утримання дітей надходили від батьків колишнього чоловіка [PERSON] , тобто відповідача по даній справі. Проте з травня 2025 року находжень вже не було і в телефонному режимі останній повідомив позивача, що надсилати кошти на утримання дітей більше не буде. Вказує, що самостійно утримувати спільних з відповідачем доньок вона не в змозі, оскільки її дохід складається із допомоги, для внутрішньо переміщених осіб, натомість інших видів доходу позивач не має. Відповідно, [PERSON] знаходиться у скрутному матеріальному становищі, так як на утримання дітей необхідні значні кошти. У зв`язку з наведеним вона змушена була звернутись до суду із даним позовом, оскільки відповідач має можливість сплачувати аліменти, проте добровільно надавати кошти на утримання дітей відмовляється. Також позивач зазначає, що відповідач на даний час являється військовослужбовцем Збройних Сил України і отримує офіційно заробітну плату, тому на її думку має можливість сплачувати аліменти на утримання їх дітей (а.с.11). Разом з тим, останній зі своєї сторони не цікавиться життям дітей, їх здоров`ям, матеріальним забезпеченням, успіхами та здобутками. Крім того стверджує, що вона не проти, щоб батько брав участь у вихованні неповнолітніх дітей, не тільки сплачуючи аліменти, цікавився успіхами, розвитком доньок, навчанням, здоров`ям і просто телефонував, як батько, а також те, що інших дітей крім їхніх двох доньок відповідач не має. Наведені обставини відповідачем не спростовано, оскільки він будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не прибув. З огляду на викладене, суд констатує, що відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, частин 7, 8 ст.7 СК України в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст.ст.2, 8 даного Закону, завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні. Відповідно із ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. У відповідності до ст.ст.180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а за рішенням суду кошти на утримання дитини, аліменти, присуджуються в частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із\~вимог ст.ст.150,\~157\~СК України,\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 01 січня 2025 року становить 2563 гривні, а для дітей віком від 6 до 18 років 3196 гривень. Згідно абз.2 ч.2 ст.182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З врахуванням всіх обставин справи, встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для неповнолітніх дітей відповідного віку, матеріального становища дітей, а також матеріального стану платника аліментів, суд прийшов до висновку, що він взмозі утримувати своїх дітей в розмірі, достатньому для їх нормального фізичного та духовного розвитку. За вказаних обставин і з врахуванням також того, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, суд вважає, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на утримання малолітніх: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] і аліменти можуть бути визначені судом у відсотковому відношенні,\~а саме по 1/3 частці всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Що стосується вирішення питання з якого часу на відповідача покладається обов`язок по сплаті аліментів, суд зазначає наступне: У відповідності до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Таким чином, вирішуючи питання з якого часу на відповідача покладається обов`язок по сплаті аліментів, суд встановлює, що згідно вимог ст.191\~СК України аліменти слід стягувати від дня пред`явлення позову, тобто з 03.06.2025 року. Відносно розподілу судових витрат між сторонами, суд приходить до наступного висновку: У відповідності до вимог\~ст.141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. За таких обставин позивач у справі про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, звільнена від сплати судового збору, що є підставою для стягнення із відповідача в порядку ст.141\~ЦПК України 1211 грн. 20 коп. судового збору в дохід держави. На підставі ст.ст.180, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved