Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] (далі також\~ позивач)\~- адвокат Маркова В.О. звернулася до суду з позовом відповідача Комунального некомерційного\~підприємства Львівської\~обласної ради\~«Львівська обласна\~клінічна психіатрична\~лікарня» (далі\~також \~КНП ЛОР\~ЛОКПЛ,\~відповідач),\~згідно якого\~просить:\~стягнути \~з Комунального\~некомерційного підприємства\~Львівської обласної\~ради «Львівська\~обласна клінічна\~психіатрична лікарня»\~(Код\~ЄДРПОУ:\~01996740)\~на користь\~ [PERSON] середньомісячну заробітну\~плату за\~весь час\~вимушеного прогулу\~не з\~вини працівника\~за період\~з 18\~травня 2021\~року по\~05\~грудня 2022\~року в\~сумі 205\~619,72\~грн.\~(суму\~визначено без\~утримання податків);\~зобов`язати Комунальне\~некомерційне підприємство\~Львівської обласної\~ради «Львівська\~обласна клінічна\~психіатрична лікарня»\~(Код\~ЄДРПОУ:\~01996740)\~нарахувати та\~виплатити [PERSON] \~компенсацію за\~втрату частини\~доходів у\~зв`язку\~з порушенням\~строків виплати\~заробітної плати\~за період\~з 18\~травня 2021\~року \~по 05\~грудня 2022\~року та\~стягнути з\~Комунального некомерційного\~підприємства Львівської\~обласної ради\~«Львівська обласна\~клінічна психіатрична\~лікарня» (Код\~ЄДРПОУ:\~01996740)\~на користь\~ [PERSON] моральну шкоду в розмірі 25\~000,00 гривень. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначає,\~що рішенням\~Франківського районного\~суду м.\~Львова від\~05.12.2022\~та ухвалою\~Франківського районного\~суду м.\~Львова від\~15.02.2023\~у справі\~№465/2585/21,\~які залишені\~без змін\~постановою Львівського\~апеляційного суду\~від 19.06.2023,\~визнано незаконним\~та скасовано\~наказ Комунального\~некомерційного підприємства\~Львівської обласної\~ради «Львівська\~обласна клінічна\~психіатрична лікарня»\~№123\~від 23\~березня 2021\~року «Про\~звільнення працівника\~лікарні»,\~поновлено [PERSON] на посаді\~лікаря-психіатра\~24\~відділення Комунального\~некомерційного підприємства\~Львівської обласної\~ради «Львівська\~обласна клінічна\~психіатрична лікарня»,\~стягнуто з\~Комунального некомерційного\~підприємства Львівської\~обласної ради\~«Львівська обласна\~клінічна психіатрична\~лікарня» на\~користь [PERSON] :\~13\~982\~грн.\~31\~коп.\~середнього заробітку\~за час\~вимушеного прогулу\~за період\~з 25\~березня 2021\~року по\~17\~травня 2021\~року;\~15\~000\~грн.\~на відшкодування\~моральної шкоди;\~4\~086\~грн.\~00\~коп.\~судового збору;\~допущено негайне\~виконання рішення\~в частині\~поновлення [PERSON] на роботі,\~а також\~роз`яснено\~вищезгадане рішення\~суду від\~05.12.2022,\~а саме,\~що датою\~поновлення [PERSON] на посаді лікаря-психіатра 24 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» є дата його звільнення, тобто 25 березня 2021 року. Проте, в межах цивільної справи № 465/2585/21 позивач ставив позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2021 року по 17 травня 2021 року, що становить 13 982,31 гривень, інший період стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу ним у даній справі не заявлявся і судом не розглядався. Тобто, позовна вимога про стягнення середньомісячної заробітної плати за інший період з 18.05.2021 по 05.12.2022 не була предметом розгляду суду, а середньомісячний розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу не з вини працівника за період часу, починаючи з 18.05.2021 по 05.12.2022 входить до структури заробітної плати. Таким чином, станом на сьогоднішній день підлягає стягненню середньомісячна заробітна плата за весь час вимушеного прогулу за інший період часу, що не був охоплений рішенням Франківського районного суду м. Львова по цивільній справі № 465/2585/21 від 05.12.2022, тобто за період з 18.05.2021 по 05.12.2022 включно, що становить 205 619,72 грн. (суму визначено без утримання податків), яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Крім цього, зазначає, що внаслідок порушення строків виплати заробітної плати, існує імперативний обов`язок роботодавця нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати, що пов`язується із втратою частини доходу позивача по справі за період часу починаючи з 18.05.2021 по 05.12.2022. Разом із тим, як вбачається із письмового звернення позивача від 12.12.2022, він звертався до відповідача з проханням добровільно виплатити йому середньомісячну заробітну плату за весь період вимушеного прогулу не з вини працівника по фактичну дату ухвалення судом рішення по справі. Одночасно, позивач просив відповідача нарахувати і виплатити йому компенсацію за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Вказані обставини перебувають у взаємозв`язку із обов`язком відповідача по справі нарахувати і виплатити компенсацію позивачу, за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, що призведе до ефективного захисту прав чи інтересів позивача, тому просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 18.05.2021 по 05.12.2022. Крім цього, внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача його незаконним звільненням, було порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний уклад життя, що завдало моральних страждань, які виразилися в докладанні додаткових зусиль, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного конституційного права, позивач зазнав втрат немайнового характеру, які виразилася у неотриманні коштів на проживання протягом тривалого період часу, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, зокрема позивач був вимушений звертатися до суду, витрачати свій час, сили лише за для того, щоб змусити відповідача виконувати вимоги закону. Невиплата позивачеві середньомісячної заробітної плати за період часу з 18.05.2021 по 05.12.2022, є прямим порушенням законного трудового права позивача, що свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, що істотно негативно вплинуло на стан здоров`я позивача по справі, призвело до психоемоційного перевантаження. Намагання захистити свої порушенні права вплинули на високий рівень психоемоційних перевантажень, глибинних душевних переживань і зміни організації свого життя, зокрема необхідності прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, зокрема за зверненням за захистом своїх прав до суду, що завдало позивачу значних моральних страждань. Заподіяну моральну шкоду оцінює в 25 000 гривень, яку просить стягнути у судовому порядку з відповідача. Просить позов задоволити. Вказана цивільна справа перебувала в провадженні судді Кузя В.Я. Ухвалою суду від 13.12.2024 в задоволенні заяви представника відповідача адвоката Сокальського Д.А. про відвід судді Франківського районного суду м. Львова Кузя В.Я. від розгляду цивільної справи №465/7351/23 відмовлено. Самовідвід судді Кузя В.Я. у розгляді цивільної справи №465/7351/23 задоволено. Матеріали судової справи №465/7351/23 передано до загальної канцелярії суду на повторну реєстрацію та визначення судді в порядку, передбаченому\~ст. 33 ЦПК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024, головуючим суддею у справі визначено Кушнір Б.Б. Ухвалою суду від 20.12.2024 позовну заяву прийнято до провадження суддею Кушнір Б.Б., вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд справи по суті за участю сторін. Ухвалою суду від 24.02.2025 клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишено без задоволення. Розгляд даної справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 14.04.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення частини позовних вимог без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 ст. 257 ЦПК України відмовлено та у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у частині позовних вимог на підставі пункту 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України відмовлено. Ухвалою суду від 22.05.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог на підставі пункту 3 частини 1 ст. 255 ЦПК України відмовлено. У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні до викладеного у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судових засіданнях позов заперечував повністю, надав аналогічні пояснення викладеним у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив. Зазначає, що позовні вимоги [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року в розмірі 205 619,72 грн. та про стягнення моральної шкоди в сумі 25\~000 грн. підлягають залишенню без розгляду на підставі пункту 4 частини 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки в провадженні Франківського районного суду м. Львова та Львівського апеляційного суду вже перебувала справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а також підлягають закриттю провадження у справі за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, оскільки дана вимога відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 255 ЦПК України не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. Окрім того, у заявах від 22.05.2025 та від 10.06.2025 вказує на порушення позивачем трьохмісячного строку звернення позивача з даним позовом, встановленого ст.233 КЗпП України. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05.12.2022 у справі №465/2585/21 позов [PERSON] задоволено; визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» №123 від 23 березня 2021 року «Про звільнення працівника лікарні»; поновлено [PERSON] на посаді лікаря-психіатра 24 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь [PERSON] : 13 982 грн. 31 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2021 року по 17 травня 2021 року; 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 4 086 грн. 00 коп. судового збору; допущено негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі. Ухвалою Франківського районного\~суду м.\~Львова від 15 лютого 2023 року (з урахуванням ухвали суду від 24 березня 2023 року про виправлення описки у резолютивній частині цієї ухвали) задоволено заяву представника позивача та роз`яснено вищезгадане рішення суду від 05 грудня 2022 року, а саме, що датою поновлення [PERSON] на посаді лікаря-психіатра 24 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» є дата його звільнення, тобто\~25 березня 2021 року. З позовом про стягнення середньомісячної заробітної плати за весь час вимушеного прогулу не з вини працівника за період з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року в сумі 205 619,72 грн. (суму визначено без утримання податків) та моральної шкоди в розмірі 25\~000,00 гривень; зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року, позивач звернувся до суду 18.09.2023. Вирішуючи спір по суті, з огляду на доводи сторін, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої\~статті 233 КЗпП України, статей\~1,\~12\~Закону№108/95-ВР\~Конституційний Суд України вказав, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У свою чергу, вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) задля формування єдиної судової практики щодо застосування частини другої\~статті 233 КЗпП України\~до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі, що передбачений частиною другою\~статті 235 КЗпП України, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці. Згідно з частиною другою\~статті 233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В зазначеній постанові Велика Палата ВС зробила висновок, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою\~статті 233 КЗпП України\~та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.99 N 1- рп/99, від 13.05.97 N 1-зп, від 05.04.2001 N 3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22 (адміністративне провадження № Пз/990/4/22) дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону N 2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року у справі № 757/5467/21 (провадження № 61-15004св24) зазначено: «строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20)». Згідно з пунктом 1\~Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(з урахуванням змін та доповнень) постановлено установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого\~постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». У зв`язку з відміною\~постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року\~на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені\~статтею 233 КЗпП України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 338/473/22 (провадження № 61-16425св23)). Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено. Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233\~КЗпП України продовжуються на строк його дії. Тому строк на звернення позивачем з цим позовом, заявленим у січні 2022 року, тобто під час карантину, не сплив. Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення зазначених вище положень закону не врахував, що продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, а тому позивач не повинен був обґрунтовувати поважність причин пропуску строку для вирішення трудового спору, як і подавати таку заяву, оскільки цей строк продовжується на строк дії карантину на підставі закону». Суд враховує, що у зв`язку з відміною\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 651\~від 27\~червня 2023\~року на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року, продовжені строки, визначені\~статтею 233 КЗпП України, завершились у 00 год. 01 хв. 01 липня 2023 року (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 338/473/22 (провадження № 61-16425св23)). Тому з огляду на викладене, з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України після внесення змін, які набрали чинності 19 липня 2022 року, почався з 01 липня 2023 року. Такий підхід до вирішення питання строку звернення до суду з урахуванням скасування карантину застосовано Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2024 року у справі №444/2538/23, по справі № 460/21394/23 від 21.03.2025. Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»). З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, відлік строку звернення до суду з цим позовом в межах періоду стягнення середньомісячної заробітної плати за період вимушеного прогулу не з вини працівника з 19.07.2022 по 05.12.2022 розпочався з 01 липня 2023 року та мав би сплинути 30 вересня 2023 року. Отже, оскільки звільнення позивача відбулося 23.02.2021, до суду позивач звернувся 18.09.2023, відтак строк на звернення до суду з даним позовом, у тому числі із позовними вимогами про стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу не з вини працівника за період з 19.07.2022 по 05.12.2022 позивач не пропустив. Відтак, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо застосування такого строку у даному спорі як підставу для відмову в позові. Згідно частиною 2 статті 13\~Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Частиною першою та другою\~статті 18 ЦПК України\~встановлено,\~що судові\~рішення,\~що набрали\~законної сили,\~обов`язкові для\~всіх органів\~державної влади\~і органів\~місцевого самоврядування,\~підприємств,\~установ,\~організацій,\~посадових чи\~службових осіб\~та громадян\~і підлягають\~виконанню на\~всій території\~України,\~а у\~випадках,\~встановлених міжнародними\~договорами,\~згода на\~обов`язковість яких\~надана Верховною\~Радою України,\~-\~і за\~її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи, у справі №465/2585/21 предметом позовних вимог було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2021 року по 17 травня 2021 року, а предметом позовних вимог в межах справи №465/7351/23, яка розглядається, є стягнення середньомісячної заробітної плати за період вимушеного прогулу не з вини працівника з 18.05.2021 по 05.12.2022, тому про подвійне стягнення у цьому випадку не йдеться, оскільки підстави позову у даній справі №465/7351/23 та у судовій справі №465/2585/21, рішення суду в якій набрало законної сили, не є тотожними, а відтак суд відхиляє доводи представника відповідача щодо закриття провадження у такій справі з даних підстав. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі №204/8655/21 містить посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, у якій суд виснував та від такого висновку наразі не відступлено, що\~середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої ст.235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи,\~час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим\~і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.\~Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. За таких обставин,\~середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою.\~Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо права на отримання середнього заробітку. Так, положення ст.\~235\~КЗпП України зводяться до того, що середній заробіток за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Проте, згідно ч.2 ст. ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100\~(далі\~Порядок №100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з копії довідки КНП ЛОР ЛОКПЛ №51 від 02.04.2021 дохід позивача у січні 2021 року склав 10 392,19 грн. та у лютому 2021 року 10 270,03 грн. У січні 2021 року було 19 робочих дня, у лютому 2021 року було 20 робочих дня. Таким чином, шляхом додавання сум доходу за два місяці матимемо загальну суму доходу, яка підлягає діленню на кількість робочих днів: 10392,19+10270,03=20562,22 грн.; 19+20=39 робочі дні. Середньоденна заробітна плата: 20562,22 грн./39 дні = 527,23 гривень. Згідно з правовою позицією ВС у постанові від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14 суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Тому стягненню підлягає сума заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податків та інших платежів. Як вбачається з матеріалів справи №465/2585/21, яка витребувана та оглянута судом, справа не знаходила свого вирішення у строки, встановленні ЦПК України у зв`язку з поширенням на території України коронавірусної інфекції (зокрема, розгляд справи двічі відкладався за клопотанням позивача у зв`язку його хворобою і хворобою його дружини на період з 24.01.2022 по 21.03.2022), а також у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, що мало наслідком великих проміжків у призначенні справи до розгляду, зокрема, і через відсутність електроенергії, тощо. Також суд зазначає, що позивач/його представник не з`явились в судові засідання 17.05.2021 та 07.10.2021, причин їх неявки матеріали справи не містять. 06.07.2022 розгляд справи відкладався на підставі клопотання представника позивача про надання часу для ознайомлення з матеріалами справи. Натомість, з досліджених матеріалів вказаної справи №465/2585/21 судом не встановлено вини відповідача у тривалому розгляді справи, оскільки участь його представника була забезпечена практично у всіх судових засіданнях. Також матеріали вказаної справи містять декілька клопотань представника лікарні про зловживання позивачем своїми процесуальними правами та про розгляд справи в строки, визначені ЦПК України. Суд не може покласти відповідальність на сторону за тривалий розгляд справи, якщо цей розгляд не був викликаний діями самої сторони, спрямованими на штучне затягування процесу. Однак, якщо сторона свідомо затягувала розгляд справи, наприклад, подаючи необґрунтовані клопотання або не з`являючись на засідання, то суд враховує це при визначенні компенсації. Враховуючи обставини справи, і те, що тривалий розгляд був спричинений об`єктивними факторами, та діями сторони позивача, то відповідальність за це не може бути покладена на сторону відповідача. Відтак, суд приходить до висновку, що згідно ч.2 ст. 235 КЗпП України, позивач має право на виплату середньомісячної заробітної плати за весь час вимушеного прогулу не з вини працівника за період з 18 травня 2021 року по 22 березня 2022 року, тобто за один рік. Отже, сума середньомісячної заробітної плату за весь час вимушеного прогулу не з вини працівника за період з 18 травня 2021 року по 22 березня 2022 року становить 112\~300,01 гривень (213 робочі дні затримки у поновленні позивача на посаді х 527,23 грн./день). За таких\~обставин,\~суд вважає\~заявлені позовні\~вимоги в\~цій частині\~є обґрунтованими\~та такими,\~що підлягають\~до часткового\~задоволення,\~а тому\~слід стягнути\~з відповідача\~на користь\~позивача середньомісячну\~заробітну плату\~за час\~вимушеного прогулу\~не з\~вини працівника\~за період\~з 18\~травня 2021\~року по\~22\~березня 2022\~року в розмірі 112\~300,01 гривень (сума визначена без врахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів). Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з 18 травня 2021 року по 05 грудня 2022 року, то суд зазначає наступне. Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»\~(далі - Закон №2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому\~Законі №2050-ІІІ\~слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до\~статті 3 Закону №2050-ІІІ,\~сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно зі\~статтею 4 Закону №2050-ІІІ,\~виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. З аналізу норм\~Закону №2050-ІІІ\~слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів, а саме заробітної плати (грошове забезпечення), пенсії, соціальних виплат, стипендії; 2) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата); 3) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 4) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 5) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги. Системний аналіз норм, що регулюють спірні відносини, дає підстави для висновку, що індексація є складовою заробітної плати та у разі несвоєчасної виплати грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до діючого законодавства. Використане у\~статті 3 Закону №2050-ІІІ\~формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Зміст і правова природа спірних відносин у розумінні положень\~статей 1-3 вказаного Закону №2050-ІІІ,\~дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року №21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі №810/1092/17 та 13 січня 2020 року у справі №803/203/17. Згідно з пунктом 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159\~(далі\~Порядок № 159), компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Проаналізувавши вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої\~статтею 2 Закону № 2050-III\~та Порядком №159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №300/544/19 та від 04 березня 2021 року у справі № 520/34/17. Отже, враховуючи, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу позивачу не виплачена, суд дійшов висновку про відсутність виплати основної суми доходу в розумінні\~Закону № 2050-III, за наявності якої можлива виплата суми компенсації. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 25\~000грн., то суд зазначає наступне. Частиною 1\~ст.23 ЦК України\~встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.2\~ст.23 ЦК України,\~моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно п. 5\~постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди»\~передбачено, що судам необхідно враховувати,\~що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових\~відносин\~(незаконного звільнення або переведення,\~невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я\~умовах тощо), яке\~призвело\~до\~його\~моральних\~страждань,\~втрати\~нормальних життєвих зв`язків чи\~вимагає\~від\~нього\~додаткових\~зусиль\~для організації\~свого\~життя,\~обов`язок\~по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності,\~виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 05.12.2022 позов [PERSON] задоволено; визнано незаконним та скасовано наказ Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» №123 від 23 березня 2021 року «Про звільнення працівника лікарні»; поновлено [PERSON] на посаді лікаря-психіатра 24 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2021 року по 17 травня 2021 року, що становить 13982,31 грн.; стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 15000,00 гривень. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених страждань і втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, у зв`язку із тим, що рішенням суду від 05.12.2022 стягнуто з відповідача на користь позивача моральну шкоду в межах розгляду цивільної справи №465/2585/21, а докази, на які покликається позивач, не доводять\~завдання позивачу моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя саме через невиплату йому середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу в період 18.05.2021 по 05.12.2022. Зокрема, на підтвердження спричиненої моральної шкоди позивачем до матеріалів справи долучено лише виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 13.09.2023, згідно якої встановлено діагноз гіпертонічної хвороби ІІ ст., атеросклеротичний кардіосклероз, хворіє на протязі 2 років, лікується амбулаторно. З вказаної довідки вбачається, що зазначена хвороба у позивача існувала на момент звільнення та розгляду справи №465/2585/21. Разом з цим суд зазначає, що саме позивач в межах розгляду справи №465/2585/21 позовною вимогою визначив період стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу період 25.03.2021 по 17.05.2021, під час розгляду справи впродовж значного періоду позовні вимоги, зокрема, період стягнення та суму середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу не збільшував. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди слід відмовити. Що стосується розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне. \~ \~ \~ \~ \~Статтею 5 Закону України «Про судовий збір»\~визначено пільги щодо сплати судового збору, зокрема, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини першої\~статті 5 Закону). \~ \~ \~ \~Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказано, що: «середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи». \~ \~ \~ \~Оскільки позивач звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який входить до структури заробітної плати, відсутній обов`язок позивача сплатити судовий збір за подання позову.\~Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 209/2226/22 (провадження № 61-14575св23). \~ \~ \~ \~З огляду на викладене, позивачу слід повернути судовий збір в розмірі 2059,20 грн., сплачений згідно квитанції №228417788 від 14.09.2023. \~ \~ \~ \~Оскільки позов задоволено частково, на підстав ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 1\~123 гривень.

Outcome: partial