Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

У червні 2025 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи тим, що з відповідачем перебувають у шлюбі з 03.02.2018. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюбні стосунки припинені через відсутність взаєморозуміння та наявність різних поглядів на життя. Примирення між подружжям не можливе. Просила шлюб розірвати та визначити місце проживання дітей разом з позивачкою. 17.06.2025 відкрите провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач просила справу розглядати за її відсутності, на позовних вимогах наполягала. Відповідач у заяві від 11.07.2025 клопотав про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти розірвання шлюбу. Стосовно вимоги про визначення місця проживання дітей з позивачкою відповідачем не зазначена його думка. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено наступне. 03.02.2018 між сторонами зареєстрований шлюб Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 70. Зазначене стверджується оригіналом свідоцтва серії [NUMBER] , виданим Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 03.02.2018. Від вказаного шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м.Суми) 07.05.2020); [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 06.07.2018); [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва серії [NUMBER] , виданого повторно Крюківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області 10.05.2018). Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України). Шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.ст. 109, 110 СК України). Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ст.ст. 112, 114 СК України). Відповідно до роз`яснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 СК України (ч.3 ст.105 СК України). Судом з`ясовано, що волевиявлення сторін, які наполягали на розірванні шлюбу, є їх свідомим вибором, зробленим без будь-якого зовнішнього впливу чи примусу. З матеріалів справи слідує, що між сторонами склалися напружені стосунки, шлюбні відносини не підтримують, не мають бажання дійти примирення. Позивач на розірванні шлюбу наполягає і на примирення не згодна. Відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу. За таких обставин, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін у розумінні ст.112 СК України, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених по справі вимог щодо визначення місця проживання дітей з позивачем, суд виходить з такого. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї ( ч.ч. 6, 8 ст.7 СК України). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК України (ст. 141 СК України). Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 СК України (ч. 1 ст. 157 СК України). Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення ( ч 1 ст. 161 СК України). При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини ( ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України). У постанові від 11.12.2023 по справі № 523/19706/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23.03.2023 по справі № 759/4616/19-ц, зазначив, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місце проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей. З наведених норм права та правових висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду слідує, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. Втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дітей має відбуватись у крайніх випадках за наявності спору між батьками. Суд зауважує, що по цій справі позов про визначення місця проживання малолітніх дітей поданий матір`ю, з якою діти фактично проживають, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач заперечує проти проживання дітей разом із матір`ю, а також про існування між сторонами спору щодо фактичного місця проживання дітей, матеріали справи не містять, сторона позивача не надала, судом не встановлено. Саме по собі звернення позивача до суду із позовом про визначення місця проживання дітей без належного обґрунтування не свідчить про існування спору між батьками щодо місця проживання дітей. Підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права особи (статті 15, 16 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування певного способу захисту необхідно встановити, які приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові, про що неодноразово вказував Верховний Суд (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 по справі № 753/8671/21). Згідно ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України). Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З урахуванням наведеного, вимоги про визначення місця проживання дітей з матір`ю заявлені позивачем передчасно, без доведення порушення її прав відповідачем, без надання відомостей, одержаних органом опіки та піклування у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, інших документів, які стосуються справи тощо, а відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. У постанові від 10.07.2024 по справі 127/16211/23 Верховний Суд висловився, що відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини свідчить про відсутність порушеного права позивача, що має наслідком відмову у позові. Разом з тим, суд роз`яснює, що право батьків на визначення місця проживання дитини та порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання дитини регламентовані ст. ст. 160, 161 СК України. Спору про розподіл майна суду не заявлено. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку із реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним судовий збір за подання позову до суду пропорційно розміру задоволених вимог - 605,60 грн (50 % від 1211,20 грн). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося ( ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

Outcome: partial