Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Юшкевич Є.Ю. звернулася до суду із вказаним позовом до ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та свої вимоги обґрунтовує тим, що з 14 січня 2008 року та по 21 січня 2025 року позивачка працювала на посаді лікаря-дерматовенеролога медико-санітарної частини ПАТ «СУМИХІМПРОМ». Відповідно до Наказу № 25 від 21 січня 2025 року позивачка звільнена з підприємства за власним бажанням у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, Під час перебування позивачки у трудових правовідносинах з відповідачем, станом на початок січня 2025 року їй нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 46 510,48 грн. За січень 2025 року позивачці нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 45779,39 грн., в тому числі - 3930,96 грн. - оплата праці за час вимушеного простою не з вини працівника (2/3 тарифної ставки, окладу); 2 477,30 грн. - компенсація за невикористану відпустку при звільненні та 39 371,13 грн. - вихідна допомога при припиненні трудового договору. Відповідно до розрахункового листка виданого позивачці ПАТ «СУМИХІМПРОМ» всього розмір заборгованості з нарахованої, але невиплаченої їй заробітної плати станом на 21 січня 2025 року складає 80052 грн. 71 коп. Також, відповідно до довідки б/н від 21 січня 2025 року, виданої відповідачем за підписом бухгалтера підприємства [PERSON] , розмір заборгованості з нарахованої, але невиплаченої позивачу заробітної плати станом на 21 січня 2025 року складає 80 052 грн. 71 коп. Позивач зверталася усно до відповідача з вимогами щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі, але до сьогоднішнього дня заробітна плата їй так і не виплачена. Також позивачка вважає, що своїми незаконним діями, що спричинили порушення її законних прав на оплату праці, що передбачено Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами, відповідач завдав їй моральної шкоди. Порушення законних прав позивача [PERSON] в частині невиплати належних їй грошових сум відповідачем призвело до її моральних страждань, до втрати нею нормальних життєвих зв`язків та погіршення стану здоров`я. Оскільки після звільнення їй потрібен був час, щоб знайти нову роботу, а додаткового заробітку окрім основної роботи вона не мала, то дуже розраховувала на своє законне право отримати повний розрахунок при звільненні в день звільнення, що дало б можливість вирішити деякі побутові проблеми. У зв`язку з тим, що відповідач так і не розрахувався, їй знадобилось звернутись до друзів із проханням дати певні кошти в борг для оплати комунальних платежів за квартиру, в якій вона мешкає з донькою, придбання побутових речей і т.ін. Отже, вказані порушення її прав вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Вказані вище факти дуже принижують її честь та гідність, що також призвело до її моральних страждань та викликало погіршення психологічного стану. Таким чином, вважає, що в результаті винних неправомірних та незаконних дій відповідача позивачці була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 10 000 грн. 00 коп. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 80052,71 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку; 10000 гривень 00 коп. як компенсацію моральної шкоди, завданої їй неправомірними діями відповідача; витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 гривень 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 лютого 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано час позивачці для усунення недоліків. 10 березня 2025 року від представника позивачки надійшла квитанція про доплату судового збору на виконання ухвали суду від 25 лютого 2025 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 14 березня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено судове засідання на 30 червня 2025 року о 13 год. 00 хв. 21 березня 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначає, що станом на день звернення позивачки з позовом вищевказана заборгованість по заробітній платі залишається не виплаченою, оскільки на рахунки відповідача виконавчою службою накладено арешти. Також, відповідач зауважує, що позивач використовує позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (шість місяців), як спеціальний вид відповідальності роботодавця та має на меті відшкодування нібито завданих збитків від порушення його майнових прав. Однак, відповідач вважає, що суд має врахувати, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. З 24 жовтня 2011 року ПАТ «СУМИХІМПРОМ» у зв`язку з скрутним матеріальним становищем перебувало в стадії санації, та лише 21 листопада 2023 року ухвалою Господарського суду Сумської області у справі №5021/2509/2011 провадження у справі про банкрутство було закрито. Процедура банкрутства ПАТ «СУМИХІМПРОМ» вплинула не тільки на господарську діяльність і фінансовий стан підприємства, а й відносини з трудовим колективом. За період з 01 листопада 2023 року по 01 січня 2025 року з ПАТ «СУМИХІМПРОМ» звільнилося понад 814 працівників. Здебільшого причиною їх звільнення стала несвоєчасна виплата заробітної плати. Наказом ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 13 вересня 2023 року №155/6 у зв`язку з відсутністю основних видів сировини для виготовлення продукції, ускладненнями в роботі підприємства, пов`язаними з введенням воєнного стану, з 14 вересня 2023 року оголошено вимушений простій. Після оголошення простою, у період 2024 року виробничі процеси відновилися лише у 3-ч цехах з 10, а завантаженість виробничих потужностей склала 8%. Відтак, ПАТ «СУМИХІМПРОМ» внаслідок воєнного стану, не здійснюючи господарську діяльність і, не отримуючи прибутку, зобов`язане нараховувати та виплачувати заробітну плату своїм працівникам, які фактично на період простою не виконують будь-яку роботу. На думку відповідача, у таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до нерозумних та несправедливих. Затримка виплати заробітної плати позивачу тривала з грудня 2023 року до квітня 2024 року. Як вбачається із довідки про доходи позивача від 12 лютого 2025 року, в січні 2024 року, а також з квітня по вересень 2024 року заробітна плата позивачу виплачувалася майже у повному обсязі, а в деяких місяцях її частина. Отже, позивач вживав усі необхідні заходи щодо виплати заробітної плати позивачу, але затримка виникла насамперед введенням воєнного стану в Україні. Відповідно до розділу 1 п. 1.7 Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» зі змінами та доповненнями, м. Суми Сумської територіальної громади (ЦА59080270000073662) з 06.03.2024 віднесено до територій на якій можливі бойові дії. У зв`язку з цим, відповідач просить суд врахувати вказані обставини, щодо визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку позивача, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, зазначає, що на їх обґрунтування позивачем не надано жодних доказів, а тому вона є недоведеною. Посилаючись на вказані обставини, просить позовні вимоги задовольнити частково, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку зменшити, в частині стягнення на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 10000 грн. відмовити у зв`язку з необґрунтованістю (а.с. 26-29). 30 червня 2025 року протокольною ухвалою головуючого розгляд справи відкладено до 25 липня 2025 року, 08 год. 30 хв. у зв`язку з клопотанням представника позивача. 07 липня 2025 року від представника позивача адвоката Юшкевич Є.Ю. надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій вказує на те, що для виплати середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати позивачці має здійснюватися в розрахунковому періоді з 01 листопада 2024 року по 31 грудня 2024 року, якщо перший день затримки розрахунку за днем звільнення (тобто 22.01.2025) припадає на січень 2025, шляхом множення середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до пункту 8 Порядку виходячи із заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців календарні дні на число календарних днів затримки фактичного розрахунку із звільненим працівником - 763 грн. 17 коп. (відповідно до Довідки № 99 від 12.02.2025, наданої відповідачем на виконання ухвали суду про витребування доказів), які мають бути оплачені за середнім заробітком, починаючи з 22 січня 2025 року по 25 липня 2025 року включно, а саме 763,17 грн. х 185 дн.= 141 186,45 грн. Вказану суму просить стягнути з відповідача (а.с.78-81). 09 липня 2025 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що представник позивача в заяві про збільшення позивних вимог просить Суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 141186,45 грн., виходячи з розрахунку: з 22.01.2025 (наступний день за звільнення) по 25.07.2025 (по день який фактично ще не наступив), а саме 763,17 грн. х 185 днів = 141186,45 грн. Проте інтервал з 22.01.2025 по 25.07.2025 включає в себе 6 місяців, 6 днів (більше ніж передбачено Законом), 187 календарних днів, та 130 робочих днів. В свою чергу період з 22.01.2025 по 22.07.2025 (шість місяців) включає 127 робочих днів, а отже сума середнього заробітку буде значно меншою, а розрахунок представника Позивача є невірним. Однак, Відповідач вважає, що Суд має врахувати, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця. Також зазначає, що перебування в стані банкрутства і санації ПАТ «СУМИХІМПРОМ», та ще в умовах воєнного стану завдало підприємству значних втрат, істотно вплинуло на його фінансове становище і трудові відносини. На підставі викладеного, Відповідач просить суму середнього заробітку за час затримки розрахунки позивачу зменшити пропорційно розміру заборгованості із заробітної плати з урахуванням суми вихідної допомоги (а.с. 87-92). 09 липня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про зменшення витрат на правничу допомогу, в якому зазначає, що представник позивача - адвокат Юшкевич Є.Ю. у позовній заяві висунула вимогу про стягнення з ПАТ «СУМИХІМПРОМ» на користь Позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Вважає заявлений розмір правничої допомоги завищеним та необґрунтованим з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем суду надано лише копії: договору про надання йому правничої допомоги та свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю на ім`я Юшкевич Є.Ю. Будь-які інші документи, що підтверджують оплату позивачем гонорару адвокату в сумі 10000 грн. та інших витрат пов`язаних з наданням правової допомоги (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) суду не надані. Відповідач звертає увагу Суду на те, що справа є не значної складності, розглядається судом в спрощеному позовному провадженні. Обсяг, якість та характер наданих послуг адвоката, зводиться до складання позовної заяви та письмового пояснення. При цьому, ці документи є досить простими, не містять істотних розрахунків, їх об`єм складає 2-3 сторінки і на їх складання може бути витрачено не більше 2-3 годин робочого часу. Враховуючи зазначене, просить зменшити розмір стягнення з АТ «СУМИХІМПРОМ» на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу з 10000,00 грн. до 2000,00 грн. (а.с. 82-84). В судове засідання сторони не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлялися судом належним чином. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду встановлено, що позивачка [PERSON] працювала в АТ «СУМИХІМПРОМ» з 14 січня 2008 року по 21 січня 2025 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 14-16). Наказом (розпорядженням) № 25 про припинення трудового договору (контракту) від 21 січня 2025 року її звільнено з роботи за власним бажанням (а.с. 11). З повідомлення ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 21 січня 2025 року вбачається, що заробітна плата [PERSON] , що підлягає до виплати станом на 21 січня 2025 року становить 80052 грн. 71 коп. Вказаний розмір заборгованості підтверджується копією розрахункового листка за січень 2025 року (а.с. 4-зворот). З довідки ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 04 листопада 2024 року № 1851/85 вбачається, що 10 березня 2022 року пошкоджено філію ПАТ «Сумихімпром» Оздоровчий табір «Зоряний», завдано матеріальних збитків на суму 960000,00 грн. У ході авіаційних та ракетних обстрілів ПАТ «СУМИХІМПОМ, які сталися 10, 11, 13, 17 вересня 2024 року пошкоджено адміністративну будівлю заводоуправління, приміщення цехів підприємства, завдано матеріальних збитків на загальну суму 2 061 000,79 грн. 01 вересня 2024 року у ході обстрілів пошкоджено будівлю прохідної ЦОФ-2, складу ПММ, ЛЗР та складу готового продукту «Піросульфіт», загальні збитки становлять 1159000,44 грн. Вказані факти зафіксовані правоохоронними органами, всі пошкодження задокументовані актами обстежень та направлені органам досудового розслідування для включення підприємства в реєстр для відшкодування збитків (а.с.32). З довідки ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 07 листопада 2024 року № 1875/85 вбачається, що з початку введення 24 лютого 2024 року на території України воєнного стану у зв`язку з воєнною агресією російської федерації у виробничій діяльний ПАТ «Сумихімпром» склалися певні об`єктивні обставини, які вплинули на прибутковість його господарської діяльності. Насамперед, це пов`язано з порушенням логістичних зв`язків з постачальниками сировини та покупцями готової продукції, зниженням виробничих потужностей підприємства. Станом в період 2024 року в роботі знаходилося лише 3 основні цехи з 10, а завантаженість виробничих потужностей становила близько 8%. У зв`язку з чим діяльність підприємства залишається збитковою. Протягом 2024 року значно збільшилась кількість обстрілів виробничих потужностей підприємства, що супроводжувалося руйнуванням цехів, прохідної, об`єктів енергетичної інфраструктури тощо. Все це, разом з неодноразовим пошкодженням об`єктів постачальників електричної енергії, призвело до неодноразової зупинки виробництва на ПАТ «Сумихімпром». Внаслідок постійних обстрілів. повітряних тривог і припинення енергозабезпечення значно зросли борги за спожитий природний газ, електричну енергію і при відсутності обігових коштів зростає борг із виплати заробітної плати працівникам підприємства. Таким чином, збитки від простоїв виробництва ПАТ «Сумихімпром» через відсутність електропостачання у 2024 році, станом на 23 жовтня 2024 склали 21 960 800 грн. Загальні витрати, пов`язані з простоєм тільки за 3 квартал 2024 складають 81 478 000 грн. Станом на 01 листопада 2024 на ПАТ «СУМИХІМПРОМ» у зв`язку з відсутністю сировини для виробництва готової продукції оголошено простій усіх структурних підрозділів (а.с. 32-зворот). З довідки про доходи ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 12 лютого 2025 року № 98 вбачається, що ПАТ «СУМИХІМПРОМ» заробітна плата ( в т.ч. допомога з тимчасової втрати працездатності за рахунок коштів ПФУ), що підлягає до сплати станом на 21 січня 2025 року становить 80052,71 грн. (а.с. 30). Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог ст. 116 КЗпП України позивачці не було виплачено у день звільнення усі належні їй суми. У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)». Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»\~встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів. Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання. Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту. З огляду на вищезазначене слідує, що роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позовних вимог, проте не надав суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні позивачки сталися внаслідок\~настання обставин непереборної сили (форс-мажору\~ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій). Такі докази мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати. Щодо доводів представника відповідача щодо неспівмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22. Статтею 47 Кодексу законів про працю України\~визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. За правилами\~статті 116 Кодексу законів про працю України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. За змістом\~статті 117 Кодексу законів про працю України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX\~(далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022,\~статтю 117 Кодексу законів про працю України\~викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Відповідно до\~статті 233 Кодексу законів про працю України\~у редакції\~Закону № 2352-ІХ\~працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Загалом аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі\~№ 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що\~стаття 117 Кодексу законів про працю України\~в редакції\~Закону від 20.12.2005 № 3248-IV\~не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню. Водночас із прийняттям\~Закону № 2352-IX\~законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності. Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до\~статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються\~статтею 117 Кодексу законів про працю України\~в редакції\~Закону № 2352-IX, не є можливим. Судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог\~ст. 116 КЗпП України\~позивачці не було виплачено у день звільнення усі належні їй суми. Докази проведення цих виплат у період з 22 січня 2025 по дату розгляду справи відсутні. За таких обставин, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Початок перебігу строку, з якого обчислюється середній заробіток за час вимушеного прогулу розпочинається з 22 січня 2025 року, тобто з дня, наступного за днем, у якому відповідач не виконав свій обов`язок з виплати належних позивачці при звільненні сум. Позивачка в позовній заяві порушує питання про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Однак, з врахуванням вимог ч. 1\~ст.\~117\~ЦПК України підлягає стягненню середній заробіток не більше як за шість місяців, тобто в цьому випадку за період з 22 січня 2025 року по 22 липня 2025 року, що становить 130 робочих днів. З довідки про доходи [PERSON] від 12 лютого 2025 року вбачається, що її середньоденна заробітна плата складає 763 грн. 17 коп., середньомісячна заробітна плата складає 16408 грн. 16 коп. (а.с. 31). Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 січня 2025 року по 22 липня 2025 року в розмірі 99212 грн. 10 коп. (130 робочих днів х 763,17 грн.). Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1\~КЗпП України\~передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~\~\~\~1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Враховуючи, що\~КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а\~стаття 237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Під час судового розгляду встановлено, що дії відповідача щодо не виплати позивачці заробітної плати призвели до порушення її законних прав, завдали моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. В той же час, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд враховує характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад розумності та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (1211,20 грн. х 67%) в розмірі 811 грн. 50 коп., а також оскільки за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі позивачка звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. Представником позивача подано заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн.00 коп. Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, у Постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Беручи до уваги порядок подачі доказів, невелику складність судової справи, оцінюючи співмірність витрат зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідність їх за критерієм реальності, розумності їхнього розміру, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу є документально підтвердженими, проте доцільним є стягнути з відповідача 4000 грн. 00 коп., зменшивши заявлену суму до стягнення.

Outcome: partial