Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

У квітні 2025 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 24 травня 1985 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ,\~ від шлюбу неповнолітніх дітей не мають, сімейне життя з [PERSON] не склалося через несумісність характерів, втрати взаєморозуміння, поваги та довіри один до одного, сторони понад 13 років не проживають однією сім`єю, ведуть окреме господарство, а тому позивач просить шлюб розірвати. Ухвалою судді від 28.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. (а.с. 18) Позивач в судове засідання не з`явилась, 29.04.2025 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала (а.с. 20). Відповідач в судове засідання не з`явився, 02.07.2025 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав. Відповідно до положення ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони 24 травня 1985 року зареєстрували шлюб, у виконавчому комітеті Узинської міської ради народних депутатів Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 54.\~ Наведене підтверджується матеріалами справи\~ (а.с. 5). Зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони\~ припинили подружні відносини, не ведуть спільного господарства, мають\~ різні інтереси та погляди на життя та сімейні обов`язки,\~ в сім`ї відсутнє взаєморозуміння та підтримка. Позивач зазначила, що збереження сім`ї неможливе і дане суперечить їхнім інтересам, сім`я розпалася остаточно. Задовольняючи позов, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частина 2 ст. 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до норми вказаної статті, при розірванні шлюбу кожен із подружжя має право зберегти спільне прізвище або відновити дошлюбне. Це право може бути реалізоване лише у момент припинення шлюбу у разі його розірвання. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного, враховуючи категоричну позицію позивача щодо розірвання шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження їхнього шлюбу є недоцільним, і це суперечить інтересам позивача. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні, на що було вказано вище в рішенні. Позивач просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Частиною 1 статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків від сплаченого судового збору в розмірі 605,60 гривень, з одночасним поверненням позивачу з державного бюджету 50 відсотків від сплаченого судового збору в розмірі 605,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved