Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

У грудні 2024 року до Голосіївського районного суду міста Києва надійшов позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «АЛЬЯНС» (надалі за тексом також - позивач/АТ «Банк Альянс»), за підписом представника позивача - адвоката Калинчук А.С. (надалі за текстом також представник позивача), до [PERSON] (надалі за текстом - [PERSON] /відповідач-1), Офісу Президента України (надалі за текстом також відповідач-2) про визнання інформації недостовірною, її спростування та захист ділової репутації. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2025 року у задоволенні позову АТ «Банк Альянс» до [PERSON] , Офісу Президента України про визнання інформації недостовірною, її спростування та захист ділової репутації - відмовлено. 01 липня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача - адвоката Титикала Р. С. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну допомогу, в якій представник позивача просить стягнути з АТ «Банк Альянс» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду заяву про ухвалення додаткового рішення у справі № 752/26438/24 передано головуючому судді Кирильчук І. А. Відповідно до частин другої, третьої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Розгляд заяви представника [PERSON] - адвоката Титикала Р. С. про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу було призначено до розгляду на 30 липня 2025 року на 14:00 год. 25 липня 2025 року через систему «Електронний суд» надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Титикала Р. С. про розгляд заяви про ухвалення додаткового судового рішення за його відсутності. Офіс Президента України про розгляд заяви повідомлявся в установленому законом порядку, у судове засідання представник не з`явився, будь-яких заяв та клопотань суду не надіслав. У судовому засіданні представник позивача - Калинчук А. С. заперечувала проти задоволення заяви, зазначивши, що відповідач вказав у своєму відзиві лише про орієнтовні судові витрати у суді касаційної інстанції, а не першої, яким є Голосіївський районний суд міста Києва. Опираючись на сутність адвокатської діяльності, представник позивача переконаний у тому, що відповідач та його представник не допустилися помилки під час подання відзиву на позовну заяву, а лише повідомили суд першої інстанції про свій намір у разі необхідності дійти у процесі реалізації своїх прав до суду касаційної інстанції. Крім того, позиція, що викладена у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, на яку посилається відповідач-1 є доречною лише у разі, якщо сторона заявляє про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу до моменту закінчення виконання надання послуг. Більше того, постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, на яку посилається відповідач-1, є рішенням постановленим у межах господарського судочинства. Відповідач-1 долучив до своєї заяви акт № 27/06 приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2025 року на підтвердження виконання умов договору про надання правничої допомоги № 5 від 30 січня 2025 року. З огляду на це, на думку представника позивача, відповідач не може апелювати до договору про надання правничої допомоги № 5 від 30 січня 2025 року як до зобов`язання сплатити (у майбутньому) на підтвердження фактично понесених судових витрат. Так, долучивши акт № 27/06 приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2025 року, відповідач-1 не надав, ані суду, ані позивачу, доказів на підтвердження фактичної оплати, тобто доказів на підтвердження фактично понесених витрат немає, а також у договорі відсутня вказівка про можливість здійснення оплати у майбутньому. Крім того, договір про надання правничої допомоги № 5 від 30 січня 2025 року не містить інформації про те, коли саме відповідач-1 має здійснити оплату за надані послуги попри те, що частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. Жоден долучений відповідачем-1 документів до заяви про ухвалення додаткового судового рішення не обґрунтовує розмір витрат та логіку ціноутворення, що позбавляє позивача та суд у можливості надати оцінку обґрунтованості, співмірності та пропорційності їх розрахунку. Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просила відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на правову допомогу. Дослідивши матеріали справи, пояснення представника позивача та заяву про ухвалення додаткового судового рішення, суд дійшов таких висновків. Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Згідно із статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно із частиною першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до положень частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19 судом також зроблено висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). На підтвердження понесення відповідачем [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, його представником - адвокатом Титикало Р. С. було надано до суду: договір №5 про надання правничої допомоги від 30 січня 2025 року, укладений між Адвокатським бюро «Титикало та партнери» та [PERSON] ; ордер на надання правничої допомоги № 1735608; акт № 27/06 приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2025 року та протокол узгодження гонорару (договірної ціни). В Акті № 27/06 приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2025 року наведено опис робіт, за які узгоджено розмір гонорару у розмірі 20 000,00 грн, зокрема: 1)31 січня 2025 року - підготовка та подання відзиву на позовну заяву АТ «Банк Альянс» до [PERSON] про визнання інформації недостовірною, її спростування та захист ділової репутації у справі № 752/26438/24 (7 год. 00 хв.); 2)03 лютого 2025 року - підготовка та подання клопотання про приєднання доказів, направлення відзиву стороні (0 год. 30 хв); 3)19 лютого 2025 року - аналіз відповіді на відзив та підготовка заперечення на відповідь на відзив (7 год. 00 хв.); 4)16 березня 2025 року - підготовка та подання клопотання про відкладення розгляду справи (0 год. 30 хв.); 5)участь адвоката Титикало Р. С. у судовому засіданні у Голосіївському районному суді міста Києва у справі № 752/26438/24 з урахуванням часу витраченого на дорогу (1 год. 00 хв.). Так, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що дійсно між позивачем та адвокатом склалися договірні відносини стосовно надання правової допомоги, що власне не заперечувала і представник позивача. Щодо порядку обчислення гонорару Велика Палата Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 навела такі висновки: «За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатську діяльність» № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI). Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18». Судом установлено, що [PERSON] та його адвокат Титикало Р. С. узгодили фіксований розмір гонорару у сумі 20 000,00 грн. У акті № 27/06 приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2025 року наведено перелік тих робіт, за які було обумовлено розмір гонорару. Посилання представника позивача на те, що в акті № 27/06 приймання-передачі наданих послуг від 27 червня 2025 року сторони не зазначили строк сплати такого гонорару, що позбавляє сторону позивача та суд встановити факт його сплати взагалі чи наявність у відповідача обов`язку його сплатити, суд відхиляє. Питання щодо доведеності розміру витрат на правничу допомогу з метою їх розподілу неодноразово було предметом дослідження у Верховному Суді, зокрема у постановах від 29 жовтня 2020 року (справа №686/5064/20), від 05 березня 2021 року (справа №200/10801/19-а), від 16 березня 2021 року (справа №520/12065/19), постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року (справа №922/445/19), у яких сформульовано правовий висновок, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Наведений підхід щодо визнання фактично здійсненими витрати за відсутності їх оплати застосовується й Європейським судом з прав людини. Так, у рішенні по справі «Бєлоусов проти України» (Заява №4494/07) це Суд дійшов висновку, що витрати, які мають бути сплачені за договором адвокату, слід розглядати як фактично понесені, зазначивши наступне: «...хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Отже, представник заявника має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». Такі правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04 червня 2024 року у справі № 808/1564/18. Посилання представника позивач на неправильність посилання представником відповідача-1 на постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, оскільки це є рішенням постановленим у межах господарського судочинства, суд відхиляє, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Посилання представника позивач на те, що відповідач вказав у своєму відзиві зазначив лише про орієнтовні судові витрати у суді касаційної інстанції, а не першої, яким є Голосіївський районний суд міста Києва суд відхиляє, оскільки оцінює це як технічну помилку. Крім того, згідно з частиною другою статті 134 ЦПК України суд наділений правом, а не обов`язком відмовити стороні у відшкодуванні відповідних судових витрат у разі неподання нею попереднього розрахунку суми судових витрат. Представником позивача не доведено, що розмір гонорару, обумовлений сторонами, не відповідає принципу неспівмірності наданих адвокатом відповідача послуг зі складністю цієї справи: витраченим часом, обсягом цих послуг, предметом позову. З огляду на вищевикладене, дослідивши надані представником відповідача-1 докази та наведені у відповідних заявах обґрунтування, оцінивши заявлені ним витрати на професійну правничу допомогу та подані на їх підтвердження докази, з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи та обсягу наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку про задоволення заяви представника відповідача-1 про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Outcome: approved