Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 21 квітня 2012 року між [PERSON] , яка згідно нотаріально посвідченої довіреності на управління всім майном позивача без права передоручення діяла від її імені, та [PERSON] було укладено Договір оренди автомобіля з приватною особою. Предметом цього договору є надання у строкове користування легкового автомобіля марки ГАЗ 33023 414 СПГ, державний номер [NUMBER] , вартістю 97\~000,00 грн. Цього ж дня [PERSON] передала відповідачу у користування вказаний автомобіль, який належить на праві приватної власності позивачу. З самого початку укладення цього Договору коштів за оплату оренди від відповідача ні позивач, ні [PERSON] не отримували. З цього приводу позивач звернулась до відповідача з питанням чи сплачував він якісь кошти відповідно до Договору оренди за весь час, на що отримала відповідь, що кошти він передавав [PERSON] , але документального підтвердження оплати він пред`явити не може. Також відповідач повідомив, що договір він укладав з [PERSON] , а тому всі питання буде вирішувати також лише з нею. Крім того вказав, що від її автомобіля залишилася лише рама, кузов, державні номерні знаки [NUMBER] та реєстраційний паспорт серії [NUMBER] , всі інші частини автомобіля були зняті та поставлені на інший не відомий позивачу автомобіль з іншим державним номером. Просить визнати вищевказаний договір оренди дійсним, стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість по оплаті за оренду автомобіля за період з 21 квітня 2012 року по теперешній час у розмірі 189\~000,00 грн та зобов`язати [PERSON] повернути автомобіль марки ГАЗ 33023 414 СПГ, державний номер [NUMBER] , у повній комплектації, повній справності та без пошкоджень. Представником відповідача Ратушною Р. П. подано письмові пояснення по справі (а.с.90-95, 194-197 т.1). Вказує, що укладаючи договір оренди відповідач не бачив довіреності на ім`я [PERSON] , а тому договір укладений без відповідних повноважень і не створює жодних правових наслідків. Дізнавшись про недійсність договору, відповідач хотів повернути автомобіль Милостивій К. В., однак не зміг цього зробити, оскільки вона перебувала за кордоном. Тож за таких обставин він прийняв рішення залишити автомобіль у себе на зберігання до моменту повернення власниці в Україну. Зазначає, що до теперішнього часу позивач не зверталася до відповідача з вимогою щодо його повернення та про таке бажання він дізнався лише з отриманої позовної заяви. Автомобілем відповідач користуватися не міг, оскільки автомобіль перебуває в розшуку за виконавчим провадженням. Також вказує, що позивач придбала автомобіль на кредитні кошти за Договором «Кредитування комерційного автотранспорту», укладеним з ПАТ «Комерційний банк «Надра» у 2008 році. Даний автомобіль передано в заставу та зареєстровано обтяження на нього, оскільки умови кредитного договору позивачем не виконувалися. Отже договір оренди неможливо було посвідчити нотаріально, адже він був на той час в заставі та в розшуку і позивач знаючи, що відповідач не зможе ним керувати, з метою отримання коштів від його оренди, вмовила свою мати [PERSON] укласти договір оренди автомобіля з відповідачем. Крім того, вважає, що позивачем при зверненні до суду пропущено трирічний строк позовної давності. Відповідно до п.4.2. Договору оренди відповідач, як орендар, зобов`язаний був вносити орендну плату щомісячно не пізніше 20 числа кожного місяця, а перший платіж здійснити протягом 15 днів з моменту прийняття автомобіля. Враховуючи викладене, 07 травня 2012 року позивач довідалася про порушення свого права, а тому повинна була звернутися за його захистом до 07 травня 2015 року. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також звертала увагу, що на її адвокатський запит надано інформацію про перебування спірного автомобіля у розшуку станом на 20.06.2019р., про що також вказував свідок [PERSON] . Звертала увагу, що не надано довіреність позивача на [PERSON] в якій надавалось право укладання договорів оренди даного транспортного засобу, тобто [PERSON] не мала повноважень на укладення договорів від імені позивача, а тим паче на автомобіль який перебуває в заставі банку; вважає що такої довіреності не може бути, і вона не могла бути нотаріально посвідченою, т.як автомобіль був і є у заставі банку. Представником позивача Кузьменко А. В. подано пояснення (а. с. 116-118 т.1). Зазначає, що оскільки відповідач уклав договір з [PERSON] , а тому з довіреністю був ознайомлений. Як видно із спірного договору, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовим договором і відбулося повне виконання договору з боку позивача, а саме автомобіль був переданий відповідачу, що ним не заперечується. Вказує, що у 2016 році позивач особисто приїздила до відповідача з вимогою, щоб він повернув автомобіль, однак він знаходився в повністю розібраному стані та відповідач ні при яких умовах не погоджувався його віддавати. Позивач не заперечує, що автомобіль знаходиться у заставі банку, саме тому вона і погодилася, щоб [PERSON] від її імені надала у оренду автомобіль відповідачу, а кошти за оренду сплачувались по рахунку за кредит. Позивач до суду не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилалась на обставини викладені у позові. Відповідач до суду не з`явився. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилалас на обставини викладені у письмових поясненнях, вказувала що їй не відомо чи взагалі існує спірний автомобіль на даний час. Третя особа [PERSON] до суду не з`явилась, представником позивача надано копію свідоцтва про смерть, відповідно до якого [PERSON] [INFO] померла. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року справу прийнято до розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію траспорного засобу автомобіль марки ГАЗ 33023-414 СПГ 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , належить [PERSON] (а. с.14 т.1) Згідно витягу з Єдиного реєстру довіреностей, 18 жовтня 2011 року приватним нотаріусом міста Севастополь Бойко І. Д. видано довіреність №37176895 на ім`я [PERSON] (а.с.212 т.1). 21 квітня 2012 року між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] укладено Договір оренди легкового автомобіля (а. с.16 т.1). З умов договору вбачається, що орендодавець надає орендарю у платне користування автомобіль марки ГАЗ 33023-414 СПГ 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , вартістю 97\~000,00 грн. Розмір орендної плати складає 3\~000,00 грн. за місяць. Згідно з актом прийому-передачі автомобіля від 21 квітня 2012 року, [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв в оренду вказаний автомобіль (а. с.19 т.1). Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За змістом ч. 1 ст. 798 ЦК Украйни предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму (ст. 765 ЦК України). Статтею 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь-якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина третя статті 209, частина перша статті 203 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В судовому засіданні за клопотанням сторін, оскільки в країні воєнний стан, та з позиції сторін встановлено, що свідки не зможуть з`явитись до суду повторно, - було досліджено звукозапис допиту свідків по даній справі. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснювали, що відповідачу було передано спірний автомобіль, відповідач не міг використовувати автомобіль через арешт на автомобіль бо він в заставі банку; свідки пояснювали що між позивачем та відповідачем був конфлікт через сплату коштів за автомобіль; свідки пояснювали, що відповідач придбав інший автомобіль та встановив на нього деталі з спірного автомобіля; свідки вказували, що станом на момент їх допиту в суді автомобіль в розшуку. Встановлено, що відповідачем не заперечується факт підписання Договору оренди легкового автомобіля у приватної особи №1 від 21 квітня 2012 року та отримання від [PERSON] автомобіля марки ГАЗ 33023-414 СПГ 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] . Водночас, відповідач послилається на те, що даний автомобіль перебуває під заставою за Договором «Кредитування комерційного автотранспорту» від 07 березня 2008 року, який укладений між [PERSON] та ПАТ «Комерційний банк «Надра», а тому договір неможливо було посвідчити нотаріально. Як видно з матеріалів справи, 07 березня 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» укладено Договір «Кредитування комерційного автотранспорту» №785795/МБ. За умовами договору, [PERSON] отримала кредит у сумі 57\~936,00 грн з терміном погашення до 06 березня 2013 року. Згідно з п.п.3.1.1. Договору, в якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань щодо погашення кредиту/кредитної лінії, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, позичальник передає в заставу автотранспортний засіб марки ГАЗ 33023-414 СПГ 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] . Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання. Частиною другою статті 586 ЦК України встановлено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання. Згідно з ч.1 ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Підпунктом 3.1.4. Договору «Кредитування комерційного автотранспорту» №785795/МБ встановлено, що на термін дії цього Договору позичальник не має права, без згоди Банку, розпоряджатися будь-яким чином Предметом завстави в цілому або окремим майном, що входить до його складу, а саме: відчужувати у будь-який спосіб (передавати, дарувати, обмінювати), знищувати, передавати у володіння і користування (оренду, лізинг) третім особам, а також укладати відносно Предмету застави, або його частини будь-які інші угоди. Позивачем не надано до суду будь-яких належних та допустимих доказів, що пітверджували б згоду Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на передачу предмета застави, а саме автотранспортного засобу марки ГАЗ 33023-414 СПГ 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , в користування іншої особи. Разом з тим позивачем визнається той факт, що на момент укладення спірного договору нею не було виконано забезпеченого спірною заставою основного зобов`язання за кредитним договором №785795/МБ від 07 березня 2008 року, що був укладений з Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра». Таким чином, як законом, так і за умовами відповідного договору застави передбачено необхідність отримання згоди заставодержателя на відчуження заставленим майном, відтак її відсутність свідчить про відсутність у заставодавця необхідного обсягу повноважень та недотримання сторонами умов чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи те, що позивачем не отримано згоду заставодержателя на передачу предмета застави в користування іншій особі, що суперечить вимогам ч.1 ст.203 ЦК України, суд доходить до висновку, що оспорюваний договір оренди не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 УК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання договору оренди автомобіля дійсним та, відповідно, в частині стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором оренди. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача повернути позивачу спірний автомобіль у повній комплектації, повній справності та без пошкоджень. Суд звертає увагу на невизначеність фрази "у повній комплектації, повній справності та без пошкоджень", згідно акту (а.с.19 т1) було передано спірний автомобіль "в повній справності та в стані придатному до використання", підтверджень технічного огляду станом на момент передачі автомобіля суду не надано. Суду надано Угоду про розірвання договору від 21.04.2012р., та розписку [PERSON] (в електронному вигляді, оригінали було оглянуто в судовому засіданні), відповідно до якої [PERSON] з відома позивача надала дозвіл відповідачу на розбирання по запчастинах спірного транспортного засобу, або передати спірний транспортний засіб в зону АТО, або на металобрухт. Щодо заперечень представника позивача на вказані документи, суд зазначає, що свідки по даній справі вказували, що позивач та відповідач дійшли згоди про розбирання автомобіля, та що відповідач деталі спірного автомобіля використовував на іншому автомобілі, та свідки вказували що це було зі згоди позивача, що в тому числі підтверджує вказана розписка. Клопотань про проведення експертиз вказаних документів не заявлялось. Доказів фізичного існування на даний час спірного автомобіля, та перебування спірного автомобіля на даний час у відповідача, - суду не надано, оскільки сторони та свідки пояснили про розбирання спірного автомобіля, та як видно з розписки та пояснень свідків, дані дії були з відома позивача. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed