Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 30.05.2024-100002941 від 30.05.2024 у розмірі 10640,00 грн та суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2422,40 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.05.2024 ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] уклали кредитний договір (оферти) № 30.05.2024-100002941. Відповідно до умов договору, позичальнику надано кредит в розмірі 3500,00 грн строком на 98 днів, зі сплатою процентів у розмірі: фіксована незмінна процентна ставка 1,5% за один день користування кредитом; денна процентна ставка 1,13 %. Кошти були надані позичальнику, угода укладена в електронній формі. В свою чергу [PERSON] свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 10640,00 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 3500,00 грн, по процентам в розмірі 5145,00 грн, по комісії в розмірі 245,00 грн, неустойка 1750,00 грн. Таким чином, права та інтереси ТОВ «Споживчий центр» було порушено, у зв`язку з чим позивач і просив стягнути вказану заборгованість з відповідача. Ухвалою Олевського районного суду Житомирської області відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або слухання справи у його відсутність суду не надав, відзив не подав. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі ст. ст. 211, 223 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши обставини, дослідивши докази, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 30.05.2024 ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] уклали кредитний договір № 30.05.2024-100002941. Відповідно до умов Заявки кредитного договору, позичальнику надано кредит в розмірі 3500,00 грн строком на 98 днів, зі сплатою процентів за фіксованою процентною ставкою 1,5% за день. Згідно пропозиції про укладення кредитного договору, сума кредиту встановлюється у Заявці, яка є невід`ємною частиною оферти. Договір підписано електронним цифровим підписом сторін Е971 (а.с. 10-21). Як вбачається з Заявки до договору № 30.05.2024-100002941 від 30.05.2024 та відповіді позичальника про прийняття пропозиції, сума кредиту складає 3500,00 грн; строк кредитування - 98 днів; фіксована процентна ставка 1,5% за день користування. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит. Розрахунок денної процентної ставки становить 1,13 % (п. 6). Дата повернення кредиту (п. 4) 04.09.2024. Комісія пов`язана з наданням кредиту дорівнює 245 грн. (а.с. 16-21). 30.05.2024 позивач видав відповідачу кредитні кошти у розмірі 3500,00 грн, що підтверджується квитанцією ID платежу від 30.05.2024, чим виконав свої зобов`язання своєчасно та в повному обсязі (а.с. 22). Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 30.05.2024-100002941 від 30.05.2024, за [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 10640,00 грн, яка складається: 3500,00 грн - основний борг, 5145,00 грн проценти, 245,00 грн комісія, 1750,00 грн - неустойка (а.с. 28). Пропозиція, заявка, відповідь про прийняття пропозиції, в яких зазначені основні умови кредитування, підписані [PERSON] одноразовим ідентифікатором Е971, який, відповідно до додатку до кредитного договору № 30.05.2024-100002941 від 30.05.2024, було відправлено на фінансовий номер телефону [NUMBER] (а.с. 21). Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного. За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд вважає доведеним факт укладення вищевказаного договору про надання кредиту між сторонами. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання кредиту. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Позивачем надано довідку-розрахунок з якої вбачається, що основна сума боргу за кредитним договором 3500,00 грн, проценти за користування кредитом - 5145,00 грн, неустойка 1750,00 грн, комісія 245,00 грн. Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено квитанцією від 30.05.2024. Відповідачем не надано суду доказів погашення заборгованості чи доводів щодо неналежного розрахунку її розміру. Судом перевірено правильність нарахування заборгованості відповідачем. З урахуванням того, що відповідно до Заявки до кредитного договору розмір денної процентної ставки становить 1,5%, а строк кредитування 98 днів, сума процентів за користування кредитом за вказаний строк становить 5145,00 грн (3500 грн * 1,5% * 98 днів). У зв`язку з цим суд дійшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення стягнення заборгованості за тілом кредиту і комісії та процентів. Що стосується нарахування позивачем неустойки в розмірі 1750,00 грн, суд виходить з такого. Відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 № 2120-IX та набрав чинності 17.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, враховуючи наведене, боржник звільняється від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення на період воєнного стану. Неустойка, нарахована включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Згідно з розрахунком позивача, останнім визначено неустойку за порушення відповідачем грошового зобов`язання за кредитним договором № 30.05.2024-100002941 від 30.05.2024 у розмірі 1750,00 грн. Оскільки позивачем у період дії в Україні воєнного стану нараховано до сплати неустойку в розмірі 1750,00 грн, від сплати якої позичальник звільняється в силу зазначених вище вимог ЦК України, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення такої. Відповідачем даний розрахунок заборгованості не спростовано, як і не надано доказів часткової сплати коштів. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 8890,00 грн (3500,00 грн основний борг, 5145,00 грн заборгованість за процентами, 245,00 гривень заборгованість за комісією) з мотивів, що викладені вище. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, із [PERSON] на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягають стягненню 2023,98 грн (8890,00*2422,4/10640,00, де 8890,00 розмір задоволених вимог, 10640,00 ціна позову, 2422,40 сплачений позивачем судовий збір) судового збору за подання позовної заяви. Заяв про розподіл інших витрат не надійшло. На підставі викладеного, та

Outcome: partial