Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2007 року. Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03.10.2016 шлюб між сторонами було розірвано. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Починаючи за 2014 року позивач та відповідач разом не проживають, відповідач покинула сім`ю. Син залишився проживати разом з батьком. Рішенням суду від 26.10.2016 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання їхнього спільного сина. З дня розлучення відповідач не опікувалась сином, його вихованням не займалась, матеріальної допомоги, крім аліментів, не надавала та фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Лікуванням та навчанням дитини займається лише батько. Ініціатором даного позову є саме син [PERSON] . У 2015 році відповідач виїхала за кордон і на момент подання позову її місцеперебування невідоме. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13.08.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11.09.2024 за клопотанням представника позивача витребувано у Адміністрації ДПС України докази. 14.10.2024 до суду надійшла заява представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи та того ж дня представником було отримано копію ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви разом з доданими до неї документами. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14.10.2024 продовжено строк проведення підготовчого судового засідання та відкладено підготовче судове засідання. 29.10.2024 через систему Електронний суд надійшов відзив на позов, який зареєстрований 30.10.2024. Відзив на позов мотивований тим, зокрема, що сімейне життя відповідача з позивачем не склалось. Постійні чвари, зясування стосунків, грубе поводження чоловіка до своєї жінки призвели до розвалу сімейних відносин. Так, дійсно [PERSON] вже досить тривалий час не перебуває на території України, проживає та працює в країні Ізраїль з середини 2016 року. До такого рішення - виїхати в іншу країну на заробітки, відповідач дійшла спільно з позивачем, адже зважаючи на спільне проживання з моменту одруження та народження сина [PERSON] та з огляду на ту обставину, що в сім`ї постійно відчувався брак коштів, вони спільно вирішили, що на заробітки їде відповідач. Вони обговорювали ту обставину, що сім`я, після гідного працевлаштування [PERSON] за кордоном, зможе виїхати в повному складі з України та возз`єднатись з матір`ю. Разом з тим, як тільки вона виїхала з країни, [PERSON] звернувся до суду з заявою про стягнення з неї аліментів на утримання їх дитини. Згодом Могилів-Подільським відділом ДВС 09.12.2016 було відкрито виконавче провадження [NUMBER] про стягнення з неї аліментів. Станом на день розгляду справи заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Розрахунок зі сплати аліментів, наданий позивачем в якості доказу наявності заборгованості, не містить реальної, достовірної інформації про наявність заборгованості, адже розрахований він станом на 01.01.2024. Необхідно зазначити, що відповідач жодним чином не мала на меті ухилятись від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно виховання, утримання свого молодшого сина [PERSON] , а позивач, в свою чергу, з моменту виїзду матері за кордон, створив всі умови задля того, щоб унеможливити спілкування сина з матір`ю. Так як, спілкування матері та сина можливе було завдяки засобам мобільного зв`язку, а саме за допомогою месенджерів вайбер, ватсап, то необхідно зазначити, що позивач забороняв [PERSON] спілкуватись з матір`ю, не давав слухавку йому коли телефонувала матір і таке інше. Контакт відповідача з сином [PERSON] відбувався завжди через старшого сина [PERSON] - рідного брата [PERSON], який проживав разом з ними. Також через свого старшого сина матір завжди закривала матеріальні потреби молодшого. Окрім сплачених сум аліментів відповідачем було забезпечено купівлю сину [PERSON] багатьох побутових речей, з дороговартісних, це телефон, ноутбук. При винесенні органом опіки та піклування Могилів-Подільської міської ради висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав не було заслухано думки [PERSON] , її життєвої позиції щодо виховання, утримання сина, її позиції щодо можливості та необхідності позбавлення її батьківських прав. Номер телефону відповідача відомий позивачу, оскільки вони контактують в телефонному режимі, вирішуючи питання виховання та задоволення потреб [PERSON]. Також спілкування відповідача відбувається і з матір`ю позивача. Разом з тим, з невідомих причин, позивач не повідомив орган опіки та піклування про існуючий засіб зв`язку з матір`ю, а також не надав дану інформацію до суду. На думку відповідача, даний позов зумовлений лише тією обставиною, що позивач хоче уникнути мобілізаційних процесів в результаті отримання позитивного судового рішення. З огляду на оголошений воєнний стан в Україні та проведення мобілізації на військову службу. Зважаючи на викладені обставини, у задоволенні позовних вимог відповідач просила відмовити. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 12.12.2024 закрито підготовче провадження у справі, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11.02.2025 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [INFO] . Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали з підстав зазначених у ньому. Також, під час судового розгляду надали суду пояснення про те, зокрема, що відповідач участі у додаткових витратах на утримання дитини не бере. Твердження про купівлю ноутбука нічим не підтверджено та така обставина ними заперечувалась. Дитина боїться, що батька мобілізують та коли позивачу було вручено повістку про виклик до органу ТЦК та СП, він її забрав та з`їв. Відповідачу рішенням органу опіки та піклування встановлено час спілкування з сином, однак мати так і не спілкується з дитиною. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Також, під час судового розгляду надав суду пояснення про те, зокрема, що мати дитини завжди брала і бере участь у вихованні та утриманні дитини, однак зважаючи на постійні конфлікти у сторін, батько дитини всіляко перешкоджає їх у належному виконанні нею своїх обов`язків. Крім того, відповідач неодноразово пропонувала синові приїздити до неї, а також після початку війни, пропонувала виїхати йому до брата в Європу, оскільки хвилювалась за нього. Відповідач не може приїхати до України, однак хоче спілкуватись з дитиною. Мати купувала дитині ноутбук, телефон, велосипед та інші речі, які син потребував, через свого старшого сина. Даний позов подано до суду лише з метою створення умов для відстрочки від мобілізації і лише за ініціативи батька, а не дитини, як про це стверджує позивач. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та повідомила, що при вирішенні даного спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін спору, показання свідків і, оцінивши докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 03.10.2016 шлюб між ними було розірвано. Рішення набрало законної сили 21.10.2016 (а.с.10). Сторони є батьками [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9). Як стверджує позивач, неповнолітній син проживає разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Сторона відповідача під час судового розгляду дану обставину не заперечувала. Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.10.2016 ухвалено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини [PERSON] аліментів в розмірі 800,00 грн., щомісячно, починаючи з 28.09.2016 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.11). На підставі вказаного вище рішення суду 22.11.2016 Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області було видано виконавчий лист (а.с.12). Відповідно до розрахунку зі сплати аліментів по виконавчому провадженню [NUMBER] у відповідача станом на червень 2024 наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 8880,82 грн. Разом з тим, з вказаного розрахунку слідує, що аліменти відповідачем сплачуються. При цьому, розмір аліментів у виконавчому провадженні визначений у розмірі 6000,00 грн. щомісячно (а.с.13). Разом з тим, представник відповідача заперечуючи ту обставину, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів було надано до суду розрахунок зі сплати аліментів по виконавчому провадженню [NUMBER] з якого слідує, що у відповідача наявна переплата по аліментах у розмірі 119,18 грн. (а.с.109). Згідно рішення ЛКК №1064 щодо [PERSON] , [INFO] , з 2015 року дитина у супроводі батька зверталась до сімейного лікаря. В лікуванні дитини брав участь лише батько (а.с.14). Разом з тим, сторона позивача не обґрунтувала чому вказана інформація оформлена не як довідка сімейного лікаря, а саме рішення ЛКК. Відповідно до довідки Гімназії №2 м.Могилева-Подільського Вінницької області №196 від 16.07.2024 [PERSON] у 2024 році закінчив 9 класів гімназії №2. За цей період організацією навчання, вихованням дитини займався батько, який відвідував батьківські збори, був на постійному зв`язку з класним керівником. Мати участі у вихованні дитини не брала, її місцезнаходження не відоме (а.с.15). За клопотанням сторони позивача, судом було витребувано інформацію у Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону відповідачем, однак згідно відповіді №19-71169/18-24-Вих від 16.10.2024 за період з 08.11.2017 по 16.10.2024 відомостей щодо перетину державного кордону відповідачем не знайдено. Також зазначено, що пошук інформацію здійснено з 08.11.2017, оскільки до внесення змін до Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалась у базі даних протягом 5 років (а.с.59). Під час судового розгляду було з`ясовано, що відповідач протягом останніх 10 років перебуває за межами України в Ізраїлі. Про дану обставину стверджувала сторона позивача, а також її підтвердив представник відповідача. Стороною відповідача під час судового розгляду було надано суду копії постанов із ЄДРСР про неодноразові притягнення позивача до адміністративної відповідальності (а.с.74-89). Крім того, представник відповідача зазначав, що позивач разом з сином проживають у будинку, що належить на праві приватної власності відповідача, на підтвердження чого надав до суду витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №403075567 від 10.11.2024 (а.с.90). Також в матеріалах справи наявні копія заяви відповідача до Могилів-Подільської міської ради, яка зареєстрована 13.11.2024 виконавчим комітетом за вх №02-10/1782-з з проханням визначити порядок спілкування з дитиною (а.с.92-94). За результатами розгляду вказаної заяви рішенням №344 від 28.11.2024 виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради було визначено участь у матерів у вихованні дитини (а.с.108). В судовому засіданні 12.06.2025 свідок [PERSON] надала суду показання про те, зокрема, що починаючи з 2009 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . До того часу, вони проживали близько 2 років, з 2007 року. У них народився син [PERSON] . Проживали вони як усі нормально. У 2016 році [PERSON] виїхала до Ізраїля на заробітки. У [PERSON] від першого шлюбу є син, вона залишила обох сині проживати разом з [PERSON] . [PERSON] в той час закінчив перший клас, [PERSON] тоді вже було 17 років і він закінчував кулінарне училище. Через місяць після виїзду за кордон надіслала до суду позов про розірвання шлюбу, без пояснень. [PERSON] подав її на аліменти, вона їх платила, однак потім перестала. У 2019 році наклали арешт на належній їй майно і вона з того часу частинами почала погашувати заборгованість. На даний час сплачує вчасно. Син відповідача [PERSON] був обмежено придатним по зору, а його мати дзвонила до військкомату, а також посилала свою матір для того, щоб його взяли до армії. Після чого він був призваний на строкову службу в Одесу. На присягу їздив [PERSON] , а також висилав йому передачки. Відбувши службу [PERSON] повернувся в місту та проживав разом з братом [PERSON] і позивачем. Згодом їм від виконавчої служби стало відомо, що мати придбала квартиру у місті та він ходив шукав її, поки не зустрів в одному із дворів бабу. Так він узнав де знаходиться квартира та що у ній проживає баба. [PERSON] ходив до баби та просився жити у квартирі, так як у баби є будинок у селі та вона його пустила жити до квартири, а саме повернулась у село. Жити з бабою він хотів, так як це вона зробила так, щоб він пішов в армію. Потім помер батько відповідача, а згодом і її мати. На похорон до них вона не приїздила. За весь час перебування за кордоном мати до сина не телефонувала. Будинок, який сторони придбали під час спільного проживання зареєстрований на відповідача. Разом з тим, зазначила, що будинок почав будувати колишній чоловік [PERSON] , після розлучення вони його поділили на дві частини, в одній я яких було зроблено ремонт та проживав вказаний чоловік, а інша частина фактично була лише коробка, тобто зведені лише стіни. Коли з [PERSON] вони почали жити, то відкупили іншу частину будинку і добудували іншу. За весь час перебування за кордоном мати дитини ніколи не брала участь у вихованні дитини, вона не знає де він навчається, чим він хворіє, які його вподобання, чи є у нього друзі. Жодних подарунків на день народження не надсилала і не вітала. Усі контакти відповідач заблокувала, син [PERSON] писав їй, щоб вона його розблокувала. Після того як [PERSON] перетнув кордон два роки назад, вона телефонувала до свідка та казала, що хоче, щоб [PERSON] також виїхав за кордон, оскільки в Україні війна, [PERSON] немає, а він до нього дуже звик. Вона їй пропонувала, щоб [PERSON] переїхав до неї, однак вона сказала, що це не можливо та наполягала на тому, що він їхав до брата в Нідерланди. На скільки відомо свідку, ще до виїзду за кордон, відповідач лікувалась від алкоголізму, а також вживала якісь таблетки. Її лікували у [PERSON] , щоб у місті ніхто не знав. [PERSON] після смерті свого батька успадкував квартиру, яку продав та купив на ті кошти [PERSON] ноутбук та телефон. Збирали до школи [PERSON] вона з сином. У свідка також є дочка, яка коли [PERSON] йшов до другого класу придбала йому усе необхідне. Крім того, вона дзвонила до [PERSON] та казала, що дитину треба збирати до школи, потрібен телефон йому новий, а вона відповіла, що це не її проблеми. Разом з тим, зазначила, що вона скидала кошти на велосипед. Зі свідком вона за усі 9 років спілкувалась раз 9. В судовому засіданні 12.06.2025 свідок [PERSON] надала суду показання про те, зокрема, що вона є рідною сестрою позивача. [PERSON] у 2016 році, коли [PERSON] повинен був іти до першого класу, виїхала за кордон та з того часу зі своєю дитиною не спілкується. Вона раз додзвонилась до [PERSON] та казала їй, що потрібно кошти на дитину, для того, щоб його взути, одягнути, кормити, однак вона сказала, що це їхні проблеми. Дитину в другий клас вона зібрала за свої власні кошти. На день народження дитини була у неї та чекала дзвінка матері, однак так і не дочекалась. Після того вона з нею не спілкувалась. За весь цей час вона тільки одного разу вислала 100 доларів США, за яких [PERSON] придбали велосипед. Її брат [PERSON] та його син живуть у приватному будинку, який він та [PERSON] придбали під час спільного проживання. Купили вони коробку, яку потім позивач добудовував. Дитина казала їй, що він не бажає спілкуватись з матір`ю. Хто купував телефон [PERSON] не знає, однак їй відомо, що брат йому купував необхідні речі. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні 09.07.2025 пояснив суду, зокрема, що мети звернення до суду він не знає. Повістка про виклик до [INFO] батьку приходила та він її йому віддав. Ту обставину, що він її з`їв не пам`ятає. З матір`ю він не спілкується, вона йому нічого не передає. Мобільний телефон та ноутбук подарив йому брат декілька років тому. До розірвання шлюбу батьки жили нормально. Старший брат ймовірно спілкується з матір`ю, однак він ні. Брат проживав разом з ними, однак згодом поїхав за кордон. За життя баби та діда по лінії матері він з ним спілкувався, з дідом більше ніж з бабою, однак вони вже пару років, як померли. На похорони баби та діда мати не приїздила, виїхала за кордон у 2016 році, чому не знає. Жодних подарунків від неї не було. Чи бажає він спілкуватись з матір`ю не знає. У нього є номер матері, оскільки вона колись дзвонила, як тільки поїхала за кордон. Чи передавала мати кошти на його лікування не знає. Велосипед йому подарили тітка, коли йому було близько 8-9 років. Також зазначив, що якщо батька мобілізують, то йому не буде з ким залишитись, ні до брата, ні до матері їхати не хоче. Для чого позбавляти матір батьківських прав не знає. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такий обов`язок батьків передбачений і ч. 2 ст. 150 СК України. Положеннями статті 19 СК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Під час розгляду судом спорів, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21). З наданого до суду висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] слідує, зокрема, що 05.09.2024 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалось питання щодо надання висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Мати дитини на засіданні комісії не з`явилась, її місцезнаходження невідоме. Висновок містить опис документів, які також було долучено до матеріалів даної цивільної справи. Крім того, на засіданні комісії батько дитини надав пояснення, що вихованням та утримання сина займається лише він, мати дитини виїхала до Ізраїлю та з того часу не спілкується з ним. Враховуючи наведене орган опіки та піклування виснував, що [PERSON] тривалий час не виконувала своїх батьківських обов`язків та участі у вихованні дитини не приймала, долею, життям, навчанням, станом здоров`я не цікавилась, а тому вважає за доцільне позбавити її батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.44-46). Рішенням №263 від 12.09.2024 виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради вказаний вище виносок було затверджено (а.с.43). Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №661/4038/17 зазначено, що тлумачення ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічна позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 23.11.2021 (справа №592/17972/19). У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Аналізуючи надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків відносно свого малолітнього сина [PERSON] . Так, жоден із наданих до суду доказів не містить підтвердження викладених у позові обставин. Твердження позивача щодо того, що відповідач не бере участь у матеріальному забезпеченні дитини також не підтверджено жодним доказом, оскільки сама по собі наявність виконавчого провадження про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини не може бути доказом неналежного виконання матір`ю дитини своїх обов`язків щодо її утримання. Крім того, з наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, заборгованість у відповідача відсутня. Також суд не може не звернути увагу на те, що мати дитини ініціювала вирішення питання щодо отримання дозволу на спілкування з дитиною, що підтверджується зазначеним вище рішенням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради від 28.11.2024 та те, що після ініціювання питання щодо позбавлення її батьківських прав звернулась по правову допомогу до адвоката та під час судового розгляду зайняла активну позицію щодо захисту своїх материнських прав, тобто суд не може вважати, що відповідач не бажає брати участь у виховуванні та утриманні дитини. В ході розгляду даної справи суду не було надано доказів про те, що відповідач спілкується з сином по телефону, але суд встановив, що як позивач, так і спільний син сторін не заперечували ту обставину, що номер телефону одне одного у них наявний. Крім того, сам позивач зазначав під час розгляду справи, що спілкується періодично з відповідачем по телефону. Разом з тим, на органу опіки та піклування засоби зв`язку з відповідачем позивачем надано не було і фактично такий висновок складений зі слів самого ж позивача. Також, позивач фактично не приховує ту обставину, що позитивне рішення у даній справі він має на меті використати для отримання відстрочки від мобілізації. Тобто, позивач у даній цивільній справі фактично намагається застосувати способи захисту сімейних прав лише з метою створення умов для отримання права на відстрочку від мобілізації, що дає суду підстави дійти висновку, що позивач використовує такий приватно-правовий інструментарій не за його прямим призначенням. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23) та постанові Верхового Суду від 22.01.2025 у справі 495/432/23 (провадження № 61-17548св23) за подібних правовідносин. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з їх недоведеністю належними та допустимими доказами, а також зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав матері дитини є крайнім заходом та те, що під час судового розгляду не було встановлено обставин за яких суд міг би дійти висновку, що мати дитини якимось чином негативно впливає на неї, існує загроза здоров`ю чи розвитку дитини та, як результат, існує потреба у застосуванні такого крайнього заходу, як позбавлення материнських прав відносно її малолітньої дитини. Крім того, слід звернути уваг на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №722/225/23 (провадження 61-248св24), в якій зазначено, зокрема, що та обставина, що особа перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу. Враховуючи ст. 141, 150 , 164 Сімейного кодексу України, ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» та

Outcome: dismissed