Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-23 00:00:00

Представник позивача адвокат Гусєв П.В. за допомогою засобів поштового листування 28.11.2024 звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, за змістом якої просить стягнути з відповідачки на користь позивача безпідставно отримане страхове відшкодування у сумі 160\~578,11 гривень. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 11.01.2019 м. Запоріжжі, по пр. Маяковського, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Opel», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого застрахована згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ6351194. Відповідачка звернулась до АТ «СК «АРКС» із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку відповідно до п.22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». На підставі даної заяви та наданих потерпілою особою документів складено страховий акт №ARX2496683 від 16.09.2019, на підставі якого позивач здійснив виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] в сумі 200\~000,00 гривень. Сторона позивача, з урахуванням мотивувальної частини рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.10.2021 по цивільній справі №336/3244/20, зазначає, що на користь потерпілої підлягало виплаті страхове відшкодування в сумі 39 421,89 гривень, відповідно, й стягненню в порядку регресу з відповідача (у вказаній справі) підлягало відшкодування в тотожній сумі. Так, згідно з доводами представника, [PERSON] надано недостовірну інформацію позивачу щодо розміру заробітної плати, внаслідок чого страховиком сплачено більшу суму страхового відшкодування по втраті працездатності, ніж належала до виплати. Враховуючи наведене, неможливість позасудового врегулювання спору за вичерпанням відповідних можливостей з боку позивача, із посиланням на норми ст. 12, 14, 511, 526, 636, 979, 993, 1166, 1187, 1212 ЦК України, а також ст. 25 Закону України "Про страхування", представник позивача просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дмитрюк О.В. від 12.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі. Розгляд справи постановлено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08.01.2025, з дотриманням строків, визначених ухвалою суду (дата ознайомлення із матеріалами справи 20.12.2024, дата поштового відправлення 06.01.2025) від представника відповідачки адвокатки Сімонець Є.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Сторона відповідача наголошує, що [PERSON] не здійснювала самостійно жодного розрахунку, що взяті до уваги страховиком винної у ДТП особи для подальшої виплати страхового відшкодування. Так, з урахуванням положень ст. 1215 ЦК УКкраїни позовні вимоги не є обґрунтованими та задоволенню не підлягають, а норми ст.1212 ЦК України не є застосовними, оскільки відповідачка отримала відшкодування саме на підставі страхового полісу, відповідно, правовідносини врегульовані спеціальними нормами цивільного права. Окрім того, у відзиві наголошено, що страховою компанією пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягнення страхового відшкодування, оскільки таке страхове відшкодування виплачено відповідачу 16.09.2019. На підставі розпорядження керівника апарату суду від 15.04.2025 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, відповідно до п. 2.3.43, 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, замінено головуючого суддю Дмитрюк О.В. та 16.04.2025 матеріали цивільної справи передано визначеному головуючому судді Вайнраух Л.А. на підставі протокола повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025. Ухвалою судді Вайнраух Л.А. від 21.04.2025 постановлено прийняти цивільну справу до свого провадження, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, визначено дату, час і місце проведення судового засідання. Представник позивача за змістом позовної заяви просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 18.06.2025 до суду надійшла заява адвокатки Сімонець Є.О., за змістом якої вона просить провести розгляд справи без участі відповідача, а також представника, заперечення, викладені у відзиві, підтримує. В судовому засіданні 18.06.2025 судом оголошено перерву перед дослідженням письмових доказів. Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Підстав для оголошення перерви та / або відкладення судового засідання відповідно до положень ст.223, 240 ЦПК України судом не встановлено. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку неявкою учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.1,8 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Розглянувши позовну заяву, поданий до справи відзив, дослідивши наявні письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом досліджено засвідчену копію заяви [PERSON] щодо напрямку виплати та / або доплати страхового відшкодування, у додатках до якої зазначено копії листів непрацездатності, довідки від 04.07.2019, від 22.04.2019, ухвала суду від 25.06.2019. Заява датована 12.07.2019. За її змістом потерпіла просить здійснити розрахунок на підставі наданих документів. На підставі страхового акта №ARX2496683 від 16.09.2019 АТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] в сумі 200\~000,00 гривень, що підтверджено платіжним дорученням №596457 від 17.09.2019, а також визнається стороною відповідача, стало предметом дослідження під час розгляду іншої цивільної справи. Так, згідно з рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/3244/20 від 13.10.2021 позовні вимоги ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» до [PERSON] , третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» страхове відшкодування у порядку регресу у розмірі 39\~421,89 гривень. У задоволенні іншої частини вимог судом відмовлено, здійснено розподіл судових витрат. Рішення набрало законної сили 18.11.2021 (веб-посилання на текст судового рішення в ЄДРСР: https://reyestr.court.gov.ua/Review/100514133). Вказаним рішенням встановлено, що: «11.01.2019 р. приблизно о 17 годині водій автомобілю «Opel Astra», д/н [NUMBER] [PERSON] по пр. Маяковського у м.Запоріжжя, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, спричинив наїзд на пішохода [PERSON] , якій було завдано шкоду її здоров`ю. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.06.2019 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою, кримінальне провадження за ч.1 ст.286 КК України закрито. За страховим випадком позивачем складено страховий акт, з урахуванням довідки ПАТ «Промінвестбанк» від 22.04.2019 р.№ 04-6/30-648 про доходи, було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 200 000 грн. та сплачено на рахунок [PERSON] . Дорожньо-транспортна пригода за участю Відповідача та потерпілої [PERSON] сталася 11.01.2019 року, відповідно середня заробітна плата розраховується на підставі нарахувань заробітної плати [PERSON] за листопад та грудень 2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, розрахунок позивача щодо суми страхової виплати по тимчасовій втраті працездатності здійснювався на підставі довідок ПАТ «Промінвестбанк» №04-6/30-1005 від 04.07.2019 року та №04-6/30-648 від 22.04.2019 року. На виконання ухвали суду від Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» надійшла довідка від 12.03.2021 року №04-6/30-170 про середній заробіток [PERSON] за листопад-грудень 2018 року. У довідці зазначено, що заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати (грн.), згідно з Постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 за період листопада 2018 року та грудня 2018 року становить 64 104,08 гривень, а не 107 574,89 гривень, як зазначає Позивач. Оскільки сума 107 574,89 гривень це загальна сума нарахованої заробітної плати та інших нарахувань за листопад-грудень 2018 року, відповідно ця сума не може братися у розрахунок, що вбачається з витребуваної довідки банку. Як вбачається з листків непрацездатності, потерпіла [PERSON] була тимчасово непрацездатна з 11.01.2019 року по 31.05.2019 року включно (141 календарних днів). В той же час у період з 11.01.2019 року по 31.05.2019 року було 97 робочих днів, що підтверджується розрахунком кількості робочих днів, що було додано відповідачем до відзиву. Отже розрахунок суми страхової виплати щодо тимчасової втрати працездатності згідно з Договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ6351194 від 17.09.2018 року повинен бути слідуючий: Середня заробітна плата [PERSON] за листопад-грудень 2018 року - 64 104,08 гривень. Середня заробітна плата за 1 робочий день за листопад-грудень 2018 року складає: 64 104,08 гривень : 42 робочі дні (кількість робочих днів у листопаді-грудні 2018 року) = 1 526, 28 гривень. З 11.01.2019 року по 31.05.2019 року - 97 робочих днів (період непрацездатності потерпілої). Заробітна плата, яку повинна була отримати потерпіла, в разі працездатності : 1 526,28 ? 97 (днів непрацездатності) = 148 049,16 гривень. Отримана Заробітна плата потерпілої в період тимчасової втрати працездатності (за січень травень 2019 року) згідно наданих матеріалів справи = 108 627,27 гривень. Сума страхової виплати, яка підлягала відшкодуванню потерпілій складає: 148 049,16 гривень - 108 627,27 = 39 421,89 гривень. Отже, на користь потерпілої підлягала сума страхового відшкодування в розмірі 39 421,89 гривень. Відповідно, стягненню в порядку регресу з відповідача підлягає стягненню відшкодування в сумі 39 421,89 гривень». Таким чином, порядок та коректність обрахунку як заробітної плати потерпілої в період тимчасової втрати працездатності, так і суми страхової виплати, яка підлягала відшкодуванню потерпілій страховиком [PERSON] , відповідно, й суми страхового відшкодування, яке підлягає стягненню в порядку регресу з відповідача, було предметом судового розгляду. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд також враховує, що з моменту набранням даним рішенням законно сили, тобто, з 18.11.2021 позивач, як учасник даної справи, обізнаний із розміром виплати, яка підлягала стягненню на виконання судового рішення. Під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження, що 27.11.2023 позивач направив на адресу відповідача претензію про повернення безпідставно набутих коштів, позаяк належні докази відправлення суду для огляду не надані, втім, вказана обставина не змінює висновків суду за результатами розгляду даної справи. Під час розгляду справи суд виходить з таких норм чинного законодавства. Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства. Відповідно до ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Відповідно до ч.1,2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Також, за положеннями ст.1212, 1213 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Разом з цим, п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України передбачено, що не підлягають поверненню, зокрема, безпідставно набуте відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Вказана норма не застосовується у разі зловживань та недобросовісної поведінки набувача певного майна. Так, суд наголошує, що матеріали справи не містять жодних доказів, що підтверджують виникнення помилки при нарахуванні відповідачці суми страхового відшкодування та дозволяють з`ясувати, що дана помилка є безпосередньо рахунковою помилкою, або помилкою, пов`язаною із зловживаннями та недобросовісною поведінкою набувача ( [PERSON] ). Особливості відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, врегульовані ст.1187 ЦК України. Згідно зі\~ст.1195\~ЦК України\~фізична або\~юридична особа,\~яка завдала\~шкоди каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я\~фізичній особі,\~зобов`язана\~відшкодувати потерпілому\~заробіток (дохід),\~втрачений ним\~внаслідок втрати\~чи зменшення\~професійної або\~загальної працездатності,\~а також\~відшкодувати додаткові\~витрати,\~викликані необхідністю\~посиленого харчування,\~санаторно-курортного\~лікування,\~придбання ліків,\~протезування,\~стороннього догляду\~тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Разом з\~цим,\~відповідно до\~ст.\~980\~ЦК України\~предметом договору\~страхування є\~передача страхувальником\~за плату\~ризику,\~пов`язаного з\~об`єктом страхування,\~страховику на\~умовах,\~визначених договором\~страхування або\~законодавством України. Об`єктом\~страхування можуть\~бути: життя,\~здоров`я,\~працездатність та/або\~пенсійне забезпечення; майно\~на праві\~володіння,\~користування і\~розпорядження та/або\~можливі збитки\~чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну. Статтею 993 ЦК України унормовано, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки. Станом на час здійснення страхового відшкодування діяв Закону України «Про страхування», що втратив чинність на підставі Закону № 1909-IX від 18.11.2021. Статтею 25 вказаного нормативно-правового акта врегульовано, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком. У разі необхідності страховик або Моторне (транспортне) страхове бюро можуть робити запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, до правоохоронних органів, банків, медичних закладів та інших підприємств, установ і організацій, що володіють інформацією про обставини страхового випадку, а також можуть самостійно з`ясовувати причини та обставини страхового випадку. Підприємства, установи та організації зобов`язані надсилати відповіді страховикам та Моторному (транспортному) страховому бюро на запити про відомості, пов`язані із страховим випадком, у тому числі й дані, що є комерційною таємницею. При цьому страховик та Моторне (транспортне) страхове бюро несуть відповідальність за їх розголошення в будь-якій формі, за винятком випадків, передбачених законодавством України. Крім того, відповідно до ст.27 цього ж Закону, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що діяв на час виникнення спірних правовідносин між сторонами, втратив чинність на підставі Закону № 3720-IX від 21.05.2024, передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. У зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством (ст.25 вказаного вище нормативно-правового акта). Згідно положень п.38.2.1 (в) ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником. Так, в судовому порядку, враховуючи вищезазначене нормативне положення, судом на користь ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» дійсно стягнуто з [PERSON] страхове відшкодування у порядку регресу у розмірі 39\~421,89 гривень. Для визначення даної суми судом здійснено й перерахунок шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності потерпілою. Дана обставина не залежала від волі відповідачки у вказаній справі, а також не є наслідком її недобросовісності або зловживань. Не встановлено недобросовісності з боку відповідачки й рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя, яке ухвалено у спорі про стягнення на користь страховика ПрАТ «СК «АРКС» з винної у ДТП особи страхового відшкодування в порядку регресу. Зазначений вид шкоди, що пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілою в розумінні ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відноситься до шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відповідно, її повернення виключається в разі наявності підстав стверджувати про безпідставність набуття такого відшкодування з урахуванням змісту ч.1 ст.1215 ЦК України. В даному випадку стороною позивача не доведено як тієї обставини, що виплату [PERSON] страхового відшкодування у сумі 200\~000,00 гривень, в межах ліміту відповідальності страховика, здійснено недобровільно, внаслідок рахункової помилки, так і тієї, що потерпіла діяла в недобросовісний спосіб, зловживаючи своїми правами. Відповідно, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, що зумовлює відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Стосовно заяви сторони відповідача про застосування позовної давності, слід зазначити, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос" проти Росії» від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Разом з цим, за відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно, враховуючи висновки суду, необґрунтованість позову, дотримання стороною позивача строку позовної давності не підлягає перевірці. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21). За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як наслідок, виходячи з вищевикладених обставин, встановлених судом, а також та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого. Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 3\~028,00 гривень, із врахуванням рішення суду про відмову у задоволенні позову, необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed