Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з березня 2019 року перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Промспецбуд», обіймає посаду газоелектрозварювальника. 25 грудня 2022 року позивач був мобілізований, однак з підприємства не звільнився. 17 січня 2025 року він звільнився зі служби у Збройних Силах України і хотів повернутися до свого основного місця роботи. Раніше підприємство було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , воно там більше не розташовано. Позивач дізнався, що відповідач змінив юридичну адресу на: [ADDRESS] . Жодних контактних номерів керівництва підприємства у позивача не залишилося. 15 січня 2025 року та 13 лютого 2025 року позивачем надіслано запити до Західного управління Державної служби з питань праці. У наданій відповіді зазначено, що в ході здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) інспектором праці управління здійснено виїзд за адресою реєстрації відповідача. У ході заходу встановлено, що будинок [ADDRESS] відсутній, за адресою реєстрації суб`єкт господарювання не перебуває, встановити місцезнаходження товариства та його посадових осіб не вдалося, надісланий за адресою реєстрації товариства лист-вимога про надання документів для проведення перевірки залишився без відповіді. 21 березня 2025 року позивачем надіслано лист керівництву ТОВ «Промспецбуд» до м. Ужгород з проханням зв`язатися з ним для продовження трудових відносин, однак лист не вручено, оскільки кур`єр не знайшов це товариство за зазначеною адресою. Отже, позивач залишається офіційно працевлаштований на підприємстві, його трудова книжка перебуває на підприємстві, проте він не може зв`язатися з керівництвом для подальших трудових відносин. Позивач звертався до Криворізького міського центру зайнятості з метою стати на облік безробітних осіб та працевлаштуватися, проте йому відмовлено, оскільки офіційно він має трудові відносини. Отже, позивач позбавлений можливості ані працювати у відповідача, ані працевлаштуватися на інше підприємство. Зазначає, заробітну плату позивач не отримує, страхові внески відповідач за нього не сплачує, що підтверджується довідкою ОК-5. Ця ж довідка підтверджує, що він залишається офіційно працевлаштований у відповідача. Позивач втратив матеріальну та будь-яку іншу зацікавленість у перебуванні з відповідачем у трудових відносинах, має чіткий намір припинити такі відносини, знайти нове місце роботи. Ним здійснені всі необхідні та залежні від нього дії з цього питання у позасудовому порядку. На цей час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір. Просить припинити трудові відносини [PERSON] з ТОВ «Промспецбуд» за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; внести запис про звільнення з посади газоелектрозварювальника до трудової книжки та видати позивачу трудову книжку; виплатити позивачу належні при звільненні грошові виплати (невиплачену заробітну плату, за невикористану відпустку, вихідну допомогу). Процесуальні дії у справі. 09 квітня 2025 року позовна заява надійшла до суду. 14 квітня 2025 року позовна заява залишена без руху. 17 квітня 2025 року усунуто недоліки. 25 квітня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 09 червня 2025 року постановлено проводити розгляд справи з повідомленням сторін, визнано явку позивача обов`язковою. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. У судове засідання сторони не з`явились. В ході розгляду справи позивач підтримав позовні вимоги, підтвердив всі обставини, просив позов задовольнити. Надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Порядок виклику відповідача до суду, передбачений ЦПК України, дотримано, однак у судове засідання він повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв, клопотань від нього не надходило. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223\~та ст.280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом. 07 березня 2019 року [PERSON] прийнятий на роботу в ТОВ «Промспецбуд». З 2019 року позивач є членом Професійної спілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України. [PERSON] є учасником бойових дій. Після призову у грудні 2022 року на військову службу за місцем роботи в ТОВ «Промспецбуд» не звільнений. Після звільнення з військової служби позивач позбавлений можливості продовжити трудову діяльність на підприємстві відповідача у зв`язку зі зміною адресою реєстрації ТОВ «Промспецбуд». 21 березня 2025 року позивачу відмовлено в наданні статусу безробітного у зв`язку з відсутністю відомостей про його звільнення з ТОВ «Промспецбуд». Перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем підтверджується копіями квитка члена профспілки, рішень, прийнятих установою Державної служби зайнятості, довідкою форми ОК-5. Згідно з довідкою форми ОК-5 з січня 2023 року [PERSON] заробітну плату за місцем роботи в ТОВ «Промспецбуд» не отримував, страхові внески роботодавцем за нього не сплачувалися. На звернення позивача від 15 січня 2025 року та 13 лютого 2025 року Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці листом від 25 лютого 2025 року повідомило позивача про те, що на підставі наказу управління № 76/ЗХ-ЗК від 06 лютого 2025 року про направлення на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) інспектором праці управління здійснено виїзд за адресою реєстрації ТОВ «Промспецбуд»: вул. Острівна, 2, м. Ужгород, Закарпатська область. У ході заходу встановлено, що будинок [ADDRESS] відсутній, за адресою реєстрації суб`єкт господарювання не перебуває, встановити місцезнаходження товариства та його посадових осіб не вдалося, надісланий за адресою реєстрації товариства лист-вимога про надання документів для проведення перевірки залишився без відповіді. Складено акт про неможливість проведення заходу державного контролю у зв`язку з відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням. Звернення позивача скеровані до ГУНП в Закарпатській області листом про неможливість встановлення місцезнаходження суб`єкта господарювання та проведення перевірки для відповідного реагування. Звернення [PERSON] до керівництва ТОВ «Промспецбуд» з проханням зв`язатися з ним для подальших трудових відносин залишилися без відповіді. 24 червня 2025 року позивач звернувся із заявою до відповідача від 18 червня 2025 року про звільнення за власним бажанням та виплату належних коштів при звільненні, що підтверджується фіскальними чеками АТ "УКРПОШТА" та скріншотом з електронної скриньки. Зміст спірних правовідносин. Встановленим обставинам відповідають правовідносини, що виникли із волевиявлення працівника припинити трудові відносини з роботодавцем. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до частин першої, другої \~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 4 статті 22 КЗпП України передбачено, що будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до п.1 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з iнiцiативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України). Частиною першою статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 369/1906/18 (провадження № 61-1706св22) вказано, що "за змістом статті\~38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Отже праву працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням за умови попередження роботодавця за два тижні відповідно до частини першої статті\~38 КЗпП України\~кореспондується обов`язок роботодавця оформити відповідним наказом звільнення та виконати обов`язки, визначені статтями\~47,\~116 КЗпП України. Чинне законодавство не визначає випадки, у яких роботодавець може відмовити працівнику у звільненні за власним бажанням, отже роботодавець не може відмовити працівнику у звільненні за його бажанням, у разі подання ним відповідної заяви за два тижні до такого звільнення". Згідно із ч.2 ст. 7 Закону України «Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану»\~у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно зі\~ст.\~116\~КЗпП України\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про суми,\~нараховані та\~виплачені працівникові\~при звільненні,\~із зазначенням\~окремо кожного\~виду виплати\~(основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати,\~інші виплати,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до законодавства,\~у тому\~числі при\~звільненні)\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника в\~день їх\~виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Висновок суду. Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України), як зазначено в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20. У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц визнано ефективним і таким, що не суперечить закону спосіб захисту порушеного права шляхом припинення трудових відносин на підставі ч. 1ст. 38 КЗпП України. Окрім того, у постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №377/169/20 викладено висновок, що вимога про припинення трудових відносин за певних обставин є належним способом судового захисту. У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 233/2529/18 Верховний Суд, встановивши, що відповідач ні після отримання заяви позивача про розірвання трудового договору, ні після відкриття провадження у справі, не вчинив жодних дій, спрямованих на розірвання трудового договору, дійшов висновку, що відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК Українита виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем і відповідачем, ефективним і таким, що не суперечить закону буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 12 квітня 2018 року у справі 61-678св17 та від 25 березня 2020 року у справі № 295/14595/17. Частиною 1 статті 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням та виплату належних коштів при звільненні, та зі спливом двотижневого строку не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, не відкликав подану ним заяву про звільнення, не висловив іншим чином намірів про бажання продовження трудових відносин. Однак, позивач не був звільнений у визначеному законом порядку, після подачі заяви про звільнення. За таких обставин відповідач не виконав свого обов`язку щодо прийняття рішення про звільнення позивача за власним бажанням, отже право позивача на припинення трудового договору є порушеним, тому суд вважає, що наявні підстави для припинення трудових відносин на підставі ч.1 статті 38 КЗпП України за власним бажанням та виплати належних йому грошових коштів при звільненні. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн.

Outcome: approved