Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Представник позивача ТОВ «Він Фінанс» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточнених позовних вимог тим, що 28 вересня 2018 року ТОВ « Авентус Україна» укладено договір про надання фінансового кредиту № 334086 з [PERSON] , відповідно до умов якого відповідачу надано позику в сумі 7 000 грн. перерахувавши на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти, а відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики, сплати пені і комісії, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості становив 19 980 грн., яка складається з основного боргу в розмірі 4 500 грн., за відсотками - 2 430 грн., за пенею і штрафами - 13 050 грн. 12 квітня 2018 між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 1, на підставі якого відбулось відступлення права вимоги за кредитними договорами. 30 січня 2019 року укладено додаткову угоду № 11 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 12 від 30 січня 2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, у тому числі за вищевказаним договором, за яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора щодо відповідача [PERSON] 25 липня 2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». Наказом № 55-к від 25 липня 2024 року на виконання протоколу №1706 від 25 липня 2024 року внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів товариства. Всупереч умов кредитного договору та вимог закону відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту, сплати процентів і комісії, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «Він Фінанс». Заборгованість відповідача за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 року - 19 980 грн., 3% річних - 1 799,84 грн., сума інфляційних втрат - 9 522,26 грн., а разом заборгованість становить - 31 302,10 грн. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула представник позивача змушений звернутись до суду з цією позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «Він Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 року у загальному розмірі 31 302,10 грн., яка складається з: суми заборгованості - 19 980 грн., суми інфляційних втрат - 9 522,26 грн., суми 3% річних - 1 799,84 грн., а також судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. 12 травня 2025 року ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра зроблено запит до Державної міграційної служби України щодо інформації про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра від 16 травня 2025 року залишено без руху вищевказану позовну заяву та надано представнику позивача строк для усунення недоліків позовної заяви, які були усунені 27 травня 2025 року. 27 травня 2025 року ухвалою судді Новокодацького районного суду міста Дніпра відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй позовній заяві просив суд розглядати справу за відсутності представника, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Новокодацького районного суду міста Дніпра, заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 17 липня 2025 року ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст.280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 28 вересня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено індивідуальну частину договору № 334086 про надання фінансового кредиту, відповідно до умов якого клієнту надано кошти в розмірі 4 500 грн. з фіксованою процентною ставкою 1,26 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (459,90 %), строком на 30 днів, але в будь якому разі цей договір діє до повного виконання клієнтом своїх зобов`язань за цим договором (а. с. 57-58). Окрім того, вказаний договір підписано клієнтом шляхом підписання електронно-цифровим підписом 28 вересня 2018 року о 08:36:18 годин та надано графік розрахунків до договору про надання фінансового кредиту, де сума кредиту - 4 500 грн., сума нарахованих процентів - 1 701 грн., разом до сплати - 6 201 грн. (а. с. 57-58, 93). Також судом встановлено, що ТОВ ФК «Вей Фор Пей» повідомлено ТОВ «Авентус Україна», що ТОВ ФК «Вей Фор Пей» надає послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків та на підставі договору про переказ коштів № ВП-200417-1 від 20 квітня 2017 року було здійснено за дорученням ТОВ «Авентус Україна» успішні перекази коштів на картки клієнтів, у тому числі і перераховано 28 вересня 2018 року грошові кошти [PERSON] на суму 4 500 грн., маска картки [NUMBER] , код авторизації 268079, що підтверджується відомостями про успішність операції за номером транзакції у системі - WayForPay - creditplus - [NUMBER] (а. с. 19-33, 80-84). З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості ТОВ «Авентус Україна» за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 року судом встановлено, що заборгованість [PERSON] становила 19 980 грн.: основний борг - 4 500 грн.; проценти - 2 430 грн., штраф - 900 грн.; пеня - 12 150 (а. с. 36-38). Крім того, стороною позивача надано ще один розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 року, який також сформований ТОВ «Авентус Україна», відповідно до якого, сума заборгованість [PERSON] становила 19 980 грн.: тіло кредиту - 4 500 грн.; відсотки - 2 430 грн., пеня і штрафи - 13 050 грн. (а. с. 94). Матеріалами справи підтверджено, що 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги, в тому числі за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 (а.с. 44-49, 88-91). Також 30 січня 2019 року між ТОВ «ФК «Дінеро» і ТОВ «Авентус Україна » укладено додаткову угоду № 11 до договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року, за якою сторони внесли зміни і доповнення до договору, зокрема в пункти 3.1.1, 3.1.2 вищевказаного договору факторингу, щодо фінансування - належної до сплати клієнту суми грошових коштів встановлюється в кожному реєстрі прав вимог окремо, загальна сума яких складає 823 568,44 грн. та сплачується фактором шістьма платежами за період з 06 лютого 2019 року до 13 березня 2019 року (а. с. 35). Відповідно до реєстру прав вимоги № 12 від 30 січня 2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 року на загальну суму заборгованості в розмірі 6 930 грн., з яких: 4 500 грн. - тіло кредиту, 2 430 грн., а також сума фінансування 990 грн. (а. с. 88-90). Також судом встановлено, що 25 липня 2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом №1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс» (а. с. 96-98). Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 77, ст. 81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Пунктом 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно із п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Предметом договору факторингу згідно ст. 1078 ЦК України може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Відповідно до положень ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Умовами договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року передбачено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Отже, вищезазначений договір факторингу не передбачає передання права вимоги щодо майбутніх вимог. Також з матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Крім того, відповідно до реєстру прав вимоги № 12 від 30 січня 2019 року, ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 року на загальну суму заборгованості в розмірі 6 930 грн., тоді як ТОВ «Він Фінанс» пред`являє вимогу за сумою заборгованості відповідно до розрахунку заборгованості [PERSON] , який також сформований ТОВ « Авентус Україна», у розмірі 19 980 грн. Також представник позивача зазначає у позовній заяві суму кредиту за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 року у розмірі 7 000 грн., а відповідно до долучених до матеріалів справи документів сума кредиту за вказаним договором у розмірі 4 500 грн. Більш того, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року і додатковою угодою № 11 від 30 січня 2019 року. Тобто, між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія» на час укладення як договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року, так і додаткової угоди № 11 від 30 січня 2019 року до договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року, не було погоджено істотних умов договору в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, та без підтвердження сплати ціни продажу, що передбачено договором факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року і додатковою угодою № 11 від 30 січня 2019 року. Судом встановлено, що позивачем у встановленому законом порядку не доведено факту відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 334086 від 28 вересня 2018 року від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» ( ТОВ « Він Фінанс»), отже, ТОВ «Він Фінанс» є неналежним позивачем. Враховуючи вищезазначене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений, своєчасний розгляд та вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов переконливого висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами обставини, на які він посилається, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed