Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

23.08.2023 року [PERSON] звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із згаданим вище позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. 23.09.2006 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу у них народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя виявилось не вдалим, на підставі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.09.2019 року шлюб розірваний. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір`ю, з відповідача на користь позивача було стягнуто аліменти на їх утримання в розмірі 1/3 частки від всіх видів його доходів щомісяця до досягнення дітьми повноліття. 27.10.2020 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу вона взяла його прізвище. Деякий час відповідач сплачував аліменти, але в жовтні 2020 року він звільнився з роботи та не здійснює жодних платежів. Станом на 14.08.2023 року розмір його заборгованості по аліментам складає 46 152,66 грн. Протягом тривалого часу [PERSON] взагалі зник з життя своїх дітей, ніяким чином про них не піклується, не бере участі у їх вихованні, утриманні, догляді, не цікавиться станом їх здоров`я, їх успіхами та досягненнями. Коли почались щоденні обстріли м. Нікополя військами рф, задля безпеки дітей позивачка була змушена винаймати житло в м. Покрові, що потребувало додаткових матеріальних витрат. Але безпека дітей відповідача ніяким чином не турбувала. 18.08.2023 року [PERSON] звернулась до Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з відповідною заявою про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів за ст.164 КК України. Крім того, діти не бажають спілкуватись з відповідачем, оскільки вважають батьком нового чоловіка матері. [PERSON] , в свою чергу, безпідставно звинувачує її у перешкоджанні в спілкуванні з дітьми. З цих підстав молодший син навіть отримав психологічну травму, у зв`язку з чим позивачка була змушена звертатись до психолога. З огляду на викладене вище, [PERSON] просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до його дітей [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.10.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, зобов`язано третю особу надати висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав [PERSON] , призначено підготовче судове засідання (а.с.21-29). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.05.2024 року залишено без задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів (а.с.101-102). Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.05.2024 року закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду (а.с.104-105). В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягала, просила позбавити батьківських прав [PERSON] , оскільки він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, взагалі ніяк не контактує зі своїми дітьми, не цікавиться їх долею, успіхами та досягненнями. Додатково зазначила, що на теперішній час відповідач перебуває за кордоном, а вона стикнулась з проблемами переоформлення квартири та неможливістю зареєструвати старшу доньку в гуртожитку, оскільки на це потрібна згода батька. Представник позивача [PERSON] позицію свого довірителя підтримала, на позбавленні [PERSON] батьківських прав наполягала. Додатково зазначила, що відповідач не дбає про стан здоров`я своїх дітей, про їх фізичний, духовний та моральний розвиток, участі в їх вихованні не бере, що негативно впливає на фізичний та моральний стан дітей. У старшої доньки з батьком напружені стосунки, вона навіть змінила по батькові з [PERSON] на [PERSON] , а прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Суду пояснив, що вже декілька років перебуває за кордоном. Спочатку знаходився на соціальному забезпеченні іншої держави, тому не міг в повній мірі сплачувати аліменти. Але зараз він працевлаштований, заборгованість по аліментам станом на момент розгляду справи сплатив. Крім того, відповідач зазначив, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, заборонила їм спілкуватись з батьком телефоном, оскільки він не бажає відмовлятись від батьківських прав в добровільному порядку. У старшої доньки його номер телефону заблокований, а номера телефону сина він не знає, тому не може налагодити спілкування та не має можливості виконувати свої обов`язки з виховання дітей. Він пропонував колишній дружині забрати дітей в безпечну країну, або приїхати разом з ними, але позивачка його пропозицію не прийняла. Разом з тим, відповідач наголошує, що метою позбавлення його батьківських прав у позивачки є усиновлення його дітей її новим чоловіком для можливості виїзду за кордон. Представник третьої особи Вяткіна Л.А. в судовому засіданні підтримала висновок Служби в справах дітей Нікопольської міської ради про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, проти задоволення позовних вимог заперечувала. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] з 23.09.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03.09.2019 року було розірвано (а.с.9). Від даного шлюбу у подружжя народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 6,7). Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір`ю, на їх утримання з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку. Предметом розгляду даної справи є позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дітей [PERSON] та [PERSON] через невиконання ним своїх батьківських обов`язків. На підтвердження позовних вимог позивачкою надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію її заяви про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.164 КК України (несплата аліментів) (а.с.22). Згідно заключення сімейного психолога [PERSON] , малолітній [PERSON] має амбівалентні емоції відносно батька, від негативного до позитивного, рекомендовано корекцію стосунків з батьком (а.с.18). В характеристиці, наданій директором КЕДЗО №36 «Сонечко» Людмилою Глєбовою зазначено, що рідний батько у часті у житті сина [PERSON] не бере, з сім`єю стосунки не підтримує (а.с.21). Допитана в судовому засіданні донька сторін [PERSON] зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батька батьківських прав. Вона має з ним напружені стосунки, спілкування з ним викликає в неї дискомфорт та агресію, своїм батьком вона вважає вітчима. Прізвище і по батькові вона змінила з власної ініціативи (а.с.92), мати ніколи не забороняла їй спілкуватись з відповідачем. Окремо суд зазначає, що станом на [INFO] [PERSON] вже досягла повноліття. Допитані в судовому засіданні свідки зазначили наступне. Так, свідок [PERSON] пояснила, що з родиною [PERSON] знайома давно, їх діти разом ходять до школи. Після розлучення відповідач перестав спілкуватись з дітьми та виконувати свої батьківські обов`язки. Зі старшою донькою в нього був конфлікт, який виникнув через нову жінку [PERSON] . Згодом відповідач виїхав за кордон, після цього сам з дітьми на зв`язок не виходить. Позивачка не налаштовує дітей проти батька. Свідок [PERSON] надала суду свідчення, що дана сім`я зверталась до неї, як до психолога. Діти вважають своїм батьком вітчима [PERSON] . Рідний батько уваги дітям не приділяє. Після розлучення старша донька [PERSON] деякий час жила з ним та його новою жінкою, після чого звернулась до свідка за психологічною допомогою після нервового зриву. Разом з тим, Службою в справах дітей Нікопольської міської ради надано висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки [PERSON] має бажання спілкуватись з дітьми, нести відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. З наданих Службою в справах дітей документів вбачається, що [PERSON] не перебуває на обліку у лікаря-фтізіатра, лікаря-психіатра, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався (а.с.57,58,60). Судом також з`ясовано, що відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів, але станом на момент розгляду справи він її сплатив, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Суд, заслухавши сторони, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Згідно ч.2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України . А отже, враховуючи той факт, що старша донька відповідача [PERSON] на момент розгляду справи вже досягла повноліття, слід відмовити в частині позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно неї. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків Відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. На переконання суду, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини [PERSON] є саме свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо нього: розлучення з дружиною, виїзд на постійне місце проживання за кордон, тимчасові матеріальні труднощі, утворення позивачкою нової сім`ї з іншим чоловіком. Непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків, постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 6 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19. Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18. Відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким вона не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17. Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 року у справі № 211/559/16-ц). Суд погоджується з висновком, наданим Службою в справах дітей, та виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed