Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

17.10.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, збільшивши в подальшому позовні вимоги, просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з ним за місцем фактичного проживання в [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] аліменти на його утримання в твердій грошовій сумі 4000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини; припинити право [PERSON] на стягнення з нього на її користь аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , а також звільнити його від сплати заборгованості по аліментах щодо утримання [PERSON] , [INFO] , за період з 10.02.2021 року по день прийняття рішення у справі. Свої вимоги мотивує тим, що вони з відповідачкою [PERSON] з 25.07.2015 року по 17.10.2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/1402/21 (провадження № 2-н/357/85/21) з нього на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку /доходу/, але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття. Проте, син вже тривалий час, а саме з лютого 2022 року, проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні. Мати [PERSON] проживає окремо від дитини та не приділяє уваги сину, не надає належного піклування та забезпечення, що свідчить про її самоусунення від виконання належним чином батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини. З огляду на те, що сторони спільної згоди про місце проживання та утримання дитини дійти не можуть, [PERSON] просить даний спір вирішити в судовому порядку. 28.11.2023 року [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовних вимог [PERSON] не визнала повністю, посилаючись на те, що він одноосібно сина не виховує та не утримує, вона також приймає в цьому участь та здійснює витрати на дитину, оскільки постійно працює та отримує доходи. В позовній заяві про розірвання шлюбу [PERSON] вказав, що спір між ним та [PERSON] щодо місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , відсутній, він погоджується на те, щоб після розлучення останній проживав разом з матір`ю за адресою її реєстрації та фактичного проживання. Крім того, [PERSON] з 2022 року є військовослужбовцем ЗСУ, а тому не може постійно проживати разом з сином, піклуватися про нього та виховувати, останній фактично хоче покласти обов`язки по догляду та вихованню сина на свою матір, яка проживає разом з ними. З цих же підстав [PERSON] 28.11.2023 року звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . 19.12.2023 року позивачем за первісним позовом [PERSON] до суду надано відповідь на відзив [PERSON] на позовну заяву, в якій останній вказує, що суду не надано належних доказів того, що [PERSON] приймає участь у вихованні та утриманні малолітнього сина. Він хоч і є військовослужбовцем ЗСУ, проте знаходиться поруч, а тому може належним чином здійснювати догляд та виховання сина. 21.02.2024 року позивачем за первісним позовом [PERSON] до суду надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останній зустрічних позовних вимог не визнав та вказав, що [PERSON] самостійно погодилася, що їх малолітній син проживав разом з батьком, незважаючи на введений в Україні воєнний стан, остання за цей період самоусунулася від виконання належним чином батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини, не вітає його на свята, не відвідує, жодного разу не була у навчальному закладі, де навчається дитина. 01.03.2024 року [PERSON] надала до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій зазначила, що батько дитини [PERSON] дійсно є військовослужбовцем ЗСУ та проходить службу у військовій частині [NUMBER] . Її звернення до поліції підтверджують той факт, що батьком малолітнього [PERSON] за місцем проживання відсутній, доглядом та виховання дитини займається бабуся. 01.04.2024 року [PERSON] надано заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останній вказує, що [PERSON] навмисно хоче зробити сину боляче, забравши його проживати в іншу місцевість, оскільки останньому подобається проживати разом з батьком, у нього тут є друзі. А той факт, що він є військовослужбовцем, жодним чином не перешкоджає йому виконувати свої батьківські обов`язки. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] поданий первісний позов підтримали, проти зустрічних позовних вимог заперечили, посилаючись на викладені раніше обставини. Крім того, [PERSON] суду пояснив, що син з початку війни проживає разом з ним і [PERSON] на це погодилася. Дитина в м. Тетієві ходила до садочку та наданий час відвідує школу. Мати дитині багато чого обіцяє, проте не виконує. На даний час він є військовослужбовцем, його військова частина знаходиться в [ADDRESS] , а він виконує свої обов`язки дистанційно, хоч офіційно підтвердити це не може, так як дана інформація є засекреченою, інколи їздив на ротацію, а дитина залишалася з бабусею. [PERSON] та її представник [PERSON] первісних позовних вимог не визнали повністю, зустрічний позов підтримали, посилаючись на викладені раніше обставини. Крім того, [PERSON] суду пояснила, що на даний час вона змінила місце роботи і працює з 9 до 17 години. Проживає в будинку на 2 кімнати, поряд школа, додаткові гуртки. Вона може належним чином забезпечити умови для належного проживання сина, йому буде краще саме з мамою, а не з бабусею, стосунки у неї з дитиною добрі. Часто до дитини вона не приїздила, оскільки постійно була зайнята на роботі, забирала його коли була у відпустці. [PERSON] суду пояснив, що коли почалася війна сторони прийняли рішення, що їх дитині краще буде проживати в м. Тетіїв, оскільки батька мобілізували, а мати працювала в поліції. Пізніше у [PERSON] стосунки з колишнім чоловіком та його матір`ю погіршилися, її стали не допускати до дитини. На даний час [PERSON] змінила місце роботи щоб повноцінно займатися доглядом та вихованням сина, якому буде краще саме з матір`ю, оскільки на даний час в Україні введений воєнний стан і батька в будь-який час можуть викликати на службу. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Тетіївської міської ради в судове засідання не прибув, до суду надав клопотання про слухання справи у його відсутності, підтримує поданий висновок про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , затверджений рішенням виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 14.12.2023 року № 318. Представник третьої особи служби у справах дітей Білоцерківської міської ради в судове засідання не прибув, до суду надав клопотання про слухання справи у його відсутності, підтримує поданий висновок органу опіки та піклування щодо вирішення спору про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи військової частини [NUMBER] Національної гвардії України в судове засідання не прибув, до суду надав клопотання про слухання справи у його відсутності, вирішення спору покладає на розсуд суду, вважаючи, що проживання малолітньої дитини разом з батьком не перешкоджатиме проходженню служби [PERSON] та виконанню ним службових обов`язків. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є вихователем дитячого садочку, який відвідував малолітній [PERSON] . До садочку дитину приводили тато і бабуся, матір дитини вона не знає, вона ніколи не приходила, іноді сам хлопчик говорив, що його забирала мама. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є вчителем [PERSON] ліцею № 2, навчає малолітнього [PERSON] . Дитиною займається батько та бабуся, батько раз в місяць стабільно приходить до школи обговорити питання навчання сина. Забирає дитину зі школи в основному бабуся. Мати до школи не приходила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] та бачить, що малолітній [PERSON] проживає в нормальних умовах, батько ним займається, він хоч і служить, але весь час вдома. Матір дитини вона бачила один раз. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] та бачить їх з сином кожен день, малолітній [PERSON] проживає з батьком з початку війни. Про стосунки з матір`ю дитини вона нічого не знає, бачила два рази як мати з дитиною гуляла. Коли [PERSON] немає, то дитиною займається бабуся, їй 56 років, вона ніде не працює. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є товаришем [PERSON] , знає про взаємовідносини сторін у справі, вони розлучилися, їх дитина проживає разом з батьком, у неї є всі умови для належного проживання, про взаємовідносини матері з сином він нічого не знає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є хрещеним батьком малолітнього [PERSON] .. До війни стосунки у сторін були добрі, вони проживали як нормальна сім`я. Коли почалася війна [PERSON] дружину з дитиною завіз до своєї матері в м. Тетіїв, потім пішов служити. У дитини з батьком чудові стосунки, [PERSON] за мамою сумує, говорить, що хоче більше з нею спілкуватися. Утримує дитину батько, мати більше займається собою. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є колишньою колегою [PERSON] , у них дружні стосунки. Вона знає, що з початку війни сторони з дитиною місяць проживали в м. Тетієві, потім [PERSON] викликали на роботу, дитина залишилась проживати в м. Тетіїв. Потім [PERSON] сина забрала в м. Біла Церква на дистанційне навчання, проте в дитини не виходило підключатися і її знову повернули в м. Тетіїв. Влітку [PERSON] брала дитину на вихідні та коли була у відпустці, перед школою вона завжди купувала дитині канцелярські прилади та одяг, а також подарунки на свята. Катя жалілася, що її перешкоджають спілкуватися з дитиною. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов є обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 25.07.2015 року по 17.10.2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 26.07.2015 року, копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2022 року про розірвання шлюбу у справі № 357/6172/22 та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.02.2016 року. Судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/1402/21 (провадження № 2-н/357/85/21) з [PERSON] на користь [PERSON] , стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку /доходу/, але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття, на підставі якого 22.11.2023 року заступником начальника відділу Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сющук А.В. відкрито виконавче провадження № 73404145. Згідно витягу з реєстру територіальної громади, виданого виконавчим комітетом Тетіївської міської ради 15.08.2022 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/24710 від 09.11.2023 року, [PERSON] та малолітній [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З лютого 2022 року сторони у справі проживають окремо, малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом депутата Тетіївської міської ради про місце реєстрації та проживання від 18.09.2023 року та не оспорюється сторонами. Протягом 2022-2023 років малолітній [PERSON] відвідував КЗ ЗДО (ясла-садок) «Оленка» Тетіївської міської ради, на даний час навчається в Тетіївському ліцеї № 2 Тетіївської міської ради, згідно наданої характеристики навчального закладу характеризується позитивно. [PERSON] є діючим військовослужбовцем, згідно довідки військової частини [NUMBER] № 6975 від 18.10.2024 року останній з 08.07.2022 року по теперішній час перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині [NUMBER] [INFO] , характеризується позитивно. [PERSON] згідно довідки ТОВ «Баланс Профіт» № 21/01/2025 від 21.01.2025 року, з 24.12.2024 року працює бухгалтером в ТОВ «Баланс Профіт» з посадовим окладом згідно штатного розпису, за місцем проживання характеризується позитивно (довідка-характеристика дільничного офіцера Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області від 09.11.2023 року). Згідно з ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Як вбачається із ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Частиною першою ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У частині першій ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною першою статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно з ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Таким чином, визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращими інтересами дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів, зокрема, щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Із висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Тетіївської міської ради, затвердженого рішенням Тетіївської міської ради № 318 від 14.12.2023 року, вбачається, що виконавчий комітет Тетіївської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Із рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області № 238 від 26.03.2024 року вбачається, що виконавчий комітет Білоцерківської міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. 24.02.2022 року Російська Федерація розпочала повномасштабне військове вторгнення на територію України. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Згідно абзацом «г» пункту 2 частини четвертої, абзацом 1 частини сьомої, абзацом 6 пункту 2 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час дії воєнного стану військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, звільняються з військової служби, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). В даній справі позивач за первісним позовом [PERSON] є діючим військовослужбовцем та бере участь у відбитті російської військової агресії проти України, в зв`язку з чим його спроможність піклуватися про дитину особисто та постійно проживати разом з малолітнім сином виглядає сумнівною. В даному випадку сформульований ним спосіб захисту права не ґрунтуються на вимогах цивільного та сімейного законодавства. Позовні вимоги фактично скопійовані зі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яка надає право на звільнення з військової служби. Даний висновок узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23, а також з висновками, викладеними в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 495/432/23 від 22 січня 2025 року, де суд зазначив: «Зважаючи на це, позов про визначення місця проживання неповнолітньої дитини у цій справі фактично пред`явлений військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тим самим зробив висновок про те, що суд не може визначити місце проживання дитини з батьком-військовослужбовцем. В даному випадку, вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд враховує малолітній вік дитини, бажання обох батьків займатися доглядом та вихованням своєї дитини, наявність у матері дитини [PERSON] житла та самостійного доходу, те, що остання спиртними напоями або наркотичними засобами не зловживає, аморальних проступків за нею не значиться, те, що батько дитини на даний час перебуває на військовій службі в той період, коли в Україні введено воєнний стан, а також висновки органів опіки та піклування, а тому визначає місця проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , оскільки таке рішення буде більше відповідати інтересам дитини, позитивно сприятиме її як психологічному так і фізичному розвитку, так як відповідальність за життя та здоров`я дитини несуть саме батьки. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на його користь на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 4000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до повноліття дитини та про припинення права [PERSON] на стягнення з нього на її користь аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , то суд, враховуючи визначення місця проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] , в їх задоволенні відмовляє, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, тобто право на одержання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Щодо звільнення [PERSON] від сплати заборгованості по аліментах щодо утримання [PERSON] , [INFO] , за період з 10.02.2021 року по день прийняття рішення у справі, суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України регламентовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Указаною нормою права імперативно встановлено право власності дитини на аліменти, які отримуються на неї одним із батьків, та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення. З урахуванням предмета цього спору (звільнення від сплати заборгованості за аліментами у період із 10.02.2021 року по день прийняття рішення у справі) однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживала дитина у визначений період часу, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Отже, за змістом вказаної норми права особа, з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі, у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, може звернутися із відповідним позовом. У постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21 (провадження № 61-1949св23) викладено правовий висновок такого змісту: «Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22) та від 12.06.2024 року у справі № 742/3439/22 (провадження № 61-2429св24). Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Відхилення від сталої судової практики порушує принцип уніфікованого застосування закону, нівелює забезпечення єдності та послідовності судочинства. У даній справі судом встановлено, що відповідно до судового наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/1402/21 (провадження № 2-н/357/85/21) з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку /доходу/, але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття, на підставі якого 22.11.2023 року заступником начальника відділу Тетіївського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Сющук А.В. відкрито виконавче провадження № 73404145. Також встановлено та не заперечувалося сторонами, що малолітній [PERSON] , [INFO] , з лютого 2022 року проживає разом із батьком [PERSON] . Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на користь того з батьків, з ким проживає дитина, встановивши, що у період з лютого 2022 року дитина проживає разом із батьком, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення [PERSON] від сплати заборгованості за аліментами у зазначений період, а саме з лютого 2022 року по дату ухвалення рішення у справі. Стягнення з [PERSON] аліментів на дитину за умови, що вона проживала з ним та перебувала на його утриманні у вказаний період, суперечить положенням статті 181 СК України, за змістом якої аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено в судовому засіданні, позивач за первісним позовом [PERSON] поніс судові витрати у вигляді витрат на оплату судового збору в сумі 1073,60 гривень за подання позовної заяви (квитанція ID: 6971-0708-3558-3218 від 27.09.2023 року) та в сумі 536,80 гривень за подання заяви про забезпечення позову (квитанція ID: 5902-5174-4718-0988 від 03.12.2023 року), а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідачки за первісним позовом пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме враховуючи заявлені чотири вимоги та задоволену з них одну, тобто в сумі 402,60 гривень. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] понесла судові витрати у вигляді витрат на оплату судового збору в сумі 1073,60 гривень за подання позовної заяви (квитанція ID: 5187-3416-4669-5901 від 22.11.2023 року) та в сумі 536,80 гривень за подання заяви про забезпечення позову (квитанція ID: 5055-6323-5386-3058 від 13.12.2023 року), а тому дані витрати суд у відповідності ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача за зустрічним позовом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч. 7 та ч. 9 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 06.12.2023 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, зупинено виконавче провадження № 73404145 щодо виконання судового наказу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.03.2021 року та заборонено [PERSON] змінювати місце навчання та проживання [PERSON] , [INFO] , а тому, зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , що стосуються заходів забезпечення позову, вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.02.2024 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та зобов`язано [PERSON] та інших осіб, які проживають разом із [PERSON] , [INFO] , не чинити перешкоди зустрічам матері [PERSON] із сином [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Бугаєнко О.Г. заявив клопотання про скасування вжитих заходів забезпечення позову, сторони заперечень стосовно заявленого клопотання не висловили, а тому суд скасовує заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.02.2024 року.

Outcome: partial