Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває кримінальна справа №367/922/23 за фактом вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст.190 КК України за №4202111120000011 від 19.01.2021 року. Позивачу [PERSON] надано статус потерпілого у даному кримінальному провадженні. Кримінальним правопорушенням, вчиненим [PERSON] потерпілому завдано майнової та матеріальної шкоди, на відшкодування якої позивач має право в силу приписів п.10 ч.1 ст.56 КПК України. Відповідно до фактів, доведених матеріалами кримінального провадження, 29.09.2011 року відповідач шляхом зловживання довірою отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 10\~000 доларів США, про що на ім`я останнього склала боргову розписку із зобов`язанням повернути кошти у строк до 01.01.2012 року. Крім цього, відповідно до фактів, доведених матеріалами кримінального провадження, 21.02.2012 року відповідач шляхом зловживання довірою отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 10\~000 доларів США, про що на ім`я останнього склала боргову розписку із зобов`язанням повернути кошти у строк до 28.08.2012 року. Поряд з цим, відповідно до фактів, доведених матеріалами кримінального провадження, 29.03.2013 року відповідач шляхом зловживання довірою отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 20\~000 доларів США, як завдаток за продаж квартири [ADDRESS] , про що на ім`я останнього склала боргову розписку із зобов`язанням повернути кошти у строк до 30.04.2013 року. Вказує, що відповідач свої зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула, квартиру у власність позивача не передала, так як не мала ніякого права на квартиру, після чого обіцяла повернути всю суму боргу в розмірі 40\~000 доларів США, але усі обіцянки були обманом. Таким чином відповідач заволоділа грошовими коштами позивача, його майном, шляхом зловживання довірою. Вказує, що докази вчинення [PERSON] , а також обґрунтованості сум завданих збитків містяться в матеріалах кримінального провадження №4202111120000011 від 19.01.2021 року, які передані до суду, а саме проведення почеркознавчих експертиз та встановлення відповідача, як особи, що власноруч склала та підписала боргові розписки про отримання коштів. Цивільний відповідач [PERSON] добровільно відшкодовувати цивільному позивачу завдані збитки відмовляється, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до суду з даним позовом у якому з урахуванням збільшених позовних вимог просить стягнути з відповідача на свою користь завдану майнову шкоду в розмірі 10\~000,00 доларів США боргу за першою розпискою, 10 000,00 доларів США боргу за другою розпискою, 20 000,00 доларів США завдатку, 20 000,00 доларів США додаткової суми у розмірі завдатку та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у на суму 14\~562,00 доларів США. Ухвалою суду від 08.10.2024 року по даній справі відкрито підготовче провадження, яке ухвалою суду від 05.02.2025 року було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16.12.2024 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог в даній цивільній справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав з підстав викладених тексті позовної заяви та просив її задовольнити. Вважав за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників, які не з`явились в судове засідання. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи проведення судового засідання без її участі, тощо, не надходило. Відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті від відповідача не надійшло. Суд, заслухавши думку позивача ухвалив за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників, які не з`явились у судове засідання. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною 8 статті\~178 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Згідно з частиною другою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, з ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 26.04.2024 року, яка набрала законної сили 04.10.2024 року, по справі №367/922/23, судом встановлені наступні обставини. Наприкінці вересня 2011 року у [PERSON] виник злочинний умисел, направлений на заволодіння майном [PERSON] шляхом зловживання довірою. Так, [PERSON] , маючи тісні стосунки з [PERSON] та заслугувавши його довіру в ході довготривалого спілкування, підтримання одночасно професійних й товариських відносин, які склалися під час навчання [PERSON] в аспірантурі Національного університету ДПС України, де [PERSON] була науковим керівником, а також їх спільного відпочинку та дозвілля, вирішила заволодіти його майном шляхом зловживання довірою. З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, 29.09.2011 (точний час не встановлено) [PERSON] , перебуваючи у приміщенні Національного університету Державної податкової служби України, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, передбачаючи та бажаючи настання їх суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння потерпілому майнової шкоди та. порушення усталеного порядку справедливого розподілу благ у суспільстві, маючи довірливі відносини з [PERSON] та зловживаючи його довірою, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна ввела в оману [PERSON] щодо своїх, нібито, дійсних намірів взяти в останнього в борг грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США та в подальшому їх повернути у строк до 01.01.2012, при цьому заздалегідь не маючи на меті виконувати взяте на себе грошове зобов`язання. Перебуваючи в тому ж місці в той же час [PERSON] , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, задля створення у [PERSON] хибної впевненості щодо своїх намірів склала на ім`я останнього розписку, в якій зазначила про отримання від [PERSON] коштів у розмірі 10 000 доларів США та зобов`язання повернути їх у строк до 01.01.2012. Одразу після цього [PERSON] перебуваючи у тому ж місці в той же час, сприймаючи дії та наміри [PERSON] щодо взяття від нього у борг коштів та їх подальшого повернення у визначений в розписці строк як реальні, не маючи сумнівів у їх дійсності, довіряючи останній та очікуючи виконання нею свого зобов`язання передав [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000 доларів США. Вчинивши зазначені вище дії [PERSON] шляхом зловживання довірою заволоділа грошовими коштами [PERSON] у загальній сумі 10 000 доларів США, що станом на 29.09.2011 становить 79 370 грн., що згідно п. 3 примітки до статті 185 Кримінального кодексу України визнається кримінальним правопорушенням, що завдало значної шкоди потерпілому. Умисні дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілому. Далі, [PERSON] вчинивши за вищевказаних обставин, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.190 КК України на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила та повторно вчинила заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), що задало значної шкоди потерпілому за наступних обставин. Так, 21.02.2012 (точний час не встановлено) [PERSON] , перебуваючи у приміщенні Національного університету Державної податкової служби України, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, передбачаючи та бажаючи настання їх суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння потерпілому майнової шкоди та порушення усталеного порядку справедливого розподілу благ у суспільстві, діючи повторно, маючи довірливі відносини з [PERSON] та зловживаючи його довірою, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна ввела в оману [PERSON] щодо своїх, нібито, дійсних намірів взяти в останнього в борг грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США та в подальшому їх повернути у строк до 28.08.2012, при цьому заздалегідь не маючи на меті виконувати взяте на себе грошове зобов`язання. Перебуваючи в тому ж місці в той же час [PERSON] , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, задля створення у [PERSON] хибної впевненості щодо своїх намірів склала на ім`я останнього розписку, в якій зазначила про отримання від [PERSON] коштів у розмірі 10 000 доларів США та зобов`язання повернути їх у строк до 28.08.2012. Одразу після цього [PERSON] перебуваючи у тому ж місці в той же час, сприймаючи дії та наміри [PERSON] щодо взяття від нього у борг коштів та їх подальшого повернення у визначений в розписці строк як реальні, не маючи сумнівів у їх дійсності, довіряючи останній та очікуючи виконання нею свого зобов`язання передав [PERSON] грошові кошти у сумі 10 000 доларів США. Вчинивши зазначені вище дії [PERSON] шляхом зловживання довірою повторно заволоділа грошовими коштами [PERSON] у загальній сумі 10 000 доларів США, що станом на 21.02.2012 становить 79 870 грн., що згідно п. 3 примітки до статті 185 Кримінального кодексу України визнається кримінальним правопорушенням, що завдало значної шкоди потерпілому. Умисні дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, що завдало значної шкоди потерпілому. Крім того, [PERSON] вчинивши за вищевказаних обставин, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила та повторно вчинила заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) у великих розмірах. Так, 29.03.2013 (точний час не встановлено) [PERSON] , перебуваючи у приміщенні Національного університету Державної податкової служби України, що знаходиться за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх злочинних дій, передбачаючи та бажаючи настання їх суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння потерпілому майнової шкоди та порушення усталеного порядку справедливого розподілу благ у суспільстві, маючи довірливі відносини з [PERSON] та зловживаючи його довірою, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, достовірно розуміючи, що вона не має ані дійсного, ані гаданого права на квартиру за адресою: [ADDRESS] , ввела в оману [PERSON] щодо своїх, нібито, дійсних намірів взяти в останнього грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США як завдаток за подальший продаж зазначеної квартири на користь [PERSON] , про що склала та підписала відповідну розписку, задля створення в останнього хибної впевненості щодо справжності своїх намірів. Одразу після цього [PERSON] перебуваючи у тому ж місці в той же час, сприймаючи дії та наміри [PERSON] щодо взяття від нього коштів як завдаток за продаж нею квартири за адресою: [ADDRESS] як реальні, не маючи сумнівів у їх дійсності, довіряючи останній та очікуючи виконання нею свого зобов`язання передав [PERSON] грошові кошти у сумі 20 000 доларів США. Вчинивши зазначені вище дії [PERSON] шляхом зловживання довірою заволоділа грошовими коштами [PERSON] у сумі 20 000 доларів США, що станом на 29.03.2013 становить 159 860 грн., що згідно п. 3 примітки до статті 185 Кримінального кодексу України визнається кримінальним правопорушенням, вчиненим у великих розмірах. Умисні дії [PERSON] кваліфіковані за ч. 3 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно у великих розмірах. Наявність грошових зобов`язань відповідача перед позивачем додатково підтверджується наявними у матеріалах справи копіями вищевказаних боргових розписок, оригінали яких додатково були надані позивачем для огляду в судовому засіданні. Крім того, з висновку експерта №СЕ-19/111-21/6144-ПЧ від 23.12.2021 року, за результатами проведеної у рамках кримінального провадження №4202111120000011 від 19.01.2021 року встановлено, що рукописний текст в боргових розписках та підписи на них виконані [PERSON] .. Вказаною ухвалою суду [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, 3 ст. 190 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України. Кримінальне провадження відносно [PERSON] , яке внесено 19 січня 2021 року до ЄРДР за №42021111200000011 - закрито. Згідно\~ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до\~ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1177 передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Пунктом 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"\~роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1-2\~ст.207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч.1\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1\~ст.627 ЦК України). Згідно ч.1\~ст.628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до\~ст.631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч.1\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з роз`ясненнями пункту 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд в резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533\~ЦК України. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1\~ст.530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до\~ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2\~ст.1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За змістом ч.1\~ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі №369/3340/16-ц, провадження №61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача, свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому\~Конституція України\~не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею\~193, частиною четвертою статті\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року\~№ 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі - Декрет № 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`занні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Згідно ч.1\~ст.1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Згідно ч.2\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з досліджених доказів, умови договорів позики позичальником не виконані, в передбачені договором строки позики не погашені, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 40 000,00 доларів США, з яких 10\~000,00 доларів США - сума боргу за розпискою від 29.09.2011 року, 10\~000,00 доларів США - сума боргу за розпискою від 21.02.2012 року та 20\~000,00 доларів США сума боргу за розпискою від 29.03.2013 року. За приписами\~статті 571\~ЦПК України\~якщо порушення\~зобов`язання\~сталося з\~вини боржника,\~завдаток залишається\~у кредитора. Якщо\~порушення зобов`язання\~сталося з\~вини кредитора,\~він зобов`язаний\~повернути боржникові\~завдаток та\~додатково сплатити\~суму у\~розмірі завдатку\~або його\~вартості. Сторона,\~винна у\~порушенні зобов`язання,\~має відшкодувати\~другій стороні\~збитки в\~сумі,\~на яку\~вони перевищують\~розмір (вартість)\~завдатку,\~якщо інше\~не встановлено\~договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. Так судом було встановлено, що 29.03.2013 року відповідач шляхом зловживання довірою отримала від позивача у борг грошові кошти у сумі 20\~000 доларів США, як завдаток за продаж квартири [ADDRESS] , про що на ім`я останнього склала боргову розписку із зобов`язанням повернути кошти у строк до 30.04.2013 року, при цьому, взяті на себе зобов`язання не виконала, завдаток не повернула. Таким чином позивачем додатково до основної суми грошового зобов`язання за вказаною борговою розпискою, що складає 20\~000,00 доларів США, як штраф за невиконання зобов`язання нараховано додатково 20\~000 доларів США в силу приписів статті 571 ЦПК України. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.09.2020 року у справі №916/4693/15 у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривнях стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривнях. У разі пред`явлення до позичальника вимоги в порядку\~частини другої статті 1050 ЦК України\~право кредитора нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом припиняється. За період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та\~частини першої статті 1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до\~частини другої статті 625 ЦК України\~як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Не можна нараховувати інфляційні втрати на суму простроченого грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті. Відтак, оскільки грошове зобов`язання у боргових розписках, укладених між сторонами процесу, стягнення заборгованості за невиконання яких є предметом даної цивільної справи, визначеного в іноземній валюті, нараховані позивачем інфляційні втрати та 3% річних на суму заборгованості стягненню не підлягають. Згідно положень ст.ст.12,\~13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно до ч.1, 5, 6\~ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ч.ч.1-4, 8\~ст.83 ЦПК України\~визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно із\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, загальний розмір заборгованості за борговими розписками [PERSON] перед [PERSON] складає 60\~000,00 доларів США, які суд стягує з відповідача на користь позивача, частково задовольняючи заявлені [PERSON] позовні вимоги. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог, підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial