Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

Державний центр зайнятості звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом ДЦЗ від 14.07.2017 року № 207-к [PERSON] було призначено на посаду директора Вінницького ОЦЗ з 17.07.2017 року. За умовами контракту № 20 від 25.11.2022 року відповідачку призначено на посаду директора Вінницького обласного центру зайнятості на термін з 29.11.2022 року до 28.02.2023 року. Додатковими угодами до контракту № 20 від 25.11.2022 року термін дії контракту неодноразово продовжувався, зокрема додатковою угодою № 174 від 29.05.2024 року до 01.07.2024 року. Наказом ДЦЗ від 01.07.2024 року № 78-к [PERSON] звільнено з посади директора Вінницького обласного центру зайнятості у зв`язку з закінченням строку дії контракту. При ьцому, в період роботи на вказаній посаді відповідач видала наказ від 13.03.2023 року № 231-к «Про звільнення [PERSON] » з посади заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості 13.03.2023 року у зв`язку зі змінами в організації праці, які пов`язані зі зміною структури та штатного розпису Вінницького обласного центру зайнятості, скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. Однак, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року № 127/10386/23 позов [PERSON] до Вінницького обласного центру зайнятості задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Вінницького обласного центру зайнятості від 13.03.2023 року №231-к «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14.03.2023 року. Стягнуто ВОЦ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) в сумі 106\~896,66 грн., судовий збір 1 073, 60 грн., витрати на правничу допомогу 13\~000,00 грн. Стягнуто з ВОЦЗ на користь держави судовий збір в сумі 1 073, 60 грн. Постановою Вінницького апеляційного суду від 20.09.2023 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року № 127/10386/23 залишено без змін. Стягнуто з ВОЦЗ на користь [PERSON] понесені нею судові витрати за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в сумі 3\~000,00 грн. Ухвалою Верховного Суду від 27.10.2023 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі № 127/10386/23 за касаційною скаргою ВОЦЗ на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20.09.2023 року. На виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області Вінницьким обласним центром зайнятості було проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та всі інші платежі на суму 125\~043,86 грн., тому протиправними діями директора Вінницького обласного центру зайнятості [PERSON] було завдано шкоду Фонду на загальну суму 125\~043,86 грн., тому відповідно до ст.ст. 134, 237 КЗпП України позивач просив суд стягнути зі [PERSON] в порядку регресу 125\~043,86 грн. завданої матеріальної шкоди, а також судові витрати. Ухвалою суду від 31.10.2024 року позов було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) осіб. Ухвалою суду від 17.06.2025 року судом було витребувано докази по справі. В судовому засіданні представник позивача Сіманчук М.В. позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у задоволенні. Суду пояснила, що внаслідок реорганізації ДЦЗ і за результатами роботи комісії, за погодженням з Державним центром зайнятості, був звільнений [PERSON] . Це звільнення не було за ініціативою [PERSON] , працювала комісія з фахівців, тому підстав для матеріальної відповідальності [PERSON] немає. Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що наказом Державної служби зайнятості від 14.07.2017 року № 207-к [PERSON] було призначено на посаду директора Вінницького обласного центру зайнятості з 17.07.2017 року (а.с. 23). За умовами контракту № 20 від 25.11.2022 року [PERSON] призначена на посаду директора Вінницького обласного центру зайнятості на термін з 29.11.2022 року до 28.02.2023 року (а.с. 24-26). Додатковими угодами до контракту № 20 від 25.11.2022 року термін дії контракту неодноразово продовжувався, зокрема, додатковою угодою № 174 від 29.05.2024 року на строк до 01.07.2024 року (а.с. 27). П.2.2 розд. 2 контракту визначено, що директор регіонального центру зайнятості, серед іншого: керує центром, забезпечує належну організацію його діяльності, виконання ним вимог Конституції та законів України, актів Президента України, актів КМУ, наказів та доручень Мінекономіки, ДЦЗ з питань, що належать до повноважень Центру, рішень правління Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, виконання покладених на центр та підпорядкованих йому установ завдань і функцій, належне використання коштів Фонду в межах затверджених видатків бюджету, майна та матеріальних цінностей, що закріплене за центром на праві оперативного управління; у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання відповідно до законодавства; призначає на посади та звільняє з посад працівників центру, філій регіонального центру зайнятості та підпорядкованих базових центрів зайнятості тощо (а.с. 24-26). На підставі контракту між директором та ДЦЗ виникли трудові відносини (п. 1.2). Відповідно до п. 1.5 директор підзвітний ДЦЗ в межах, установлених законодавством та цим контрактом (п. 1.5). Наказом Державного центру зайнятості від 01.07.2024 року № 78-к [PERSON] звільнено з посади директора Вінницького обласного центру зайнятості у зв`язку з закінченням строку дії контракту (а.с. 28). 08.03.2023 року директор Вінницького обласного центру зайнятості звернулася до директора Державного центру зайнятості зі поданням про погодження звільнення [PERSON] (а.с.142). Листом директор Державного центру зайнятості Юлія Жовтяк погодила звільнення [PERSON] (а.с.141). В період роботи на вказаній посаді відповідач [PERSON] видала наказ від 13.03.2023 року №231-к «Про звільнення [PERSON] з посади заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 13.03.2023 року у зв`язку зі змінами в організації праці, які пов`язані із зміною структури та штатного розпису Вінницького обласного центру зайнятості, згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 21). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року № 127/10386/23 позов [PERSON] до Вінницького обласного центру зайнятості задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ директора Вінницького обласного центру зайнятості від 13.03.2023 року №231-к «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14.03.2023 року. Стягнуто ВОЦ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) в сумі 106\~896,66 грн., судовий збір 1 073, 60 грн., витрати на правничу допомогу 13\~000,00 грн. Стягнуто з ВОЦЗ на користь держави судовий збір в сумі 1 073, 60 грн. (а.с.134-140). Зазначеним судовим рішенням встановлено, що підставою незаконного звільнення [PERSON] став наказ № 231-к директора ВОЦЗ [PERSON] «Про звільнення [PERSON] » від 13.03.2023 року. Рішення суду першої інстанції виконано. Наказом ВОЦЗ від 30.06.2023 року № 435-к «Про поновлення на роботі [PERSON] скасовано наказ Вінницького обласного центру зайнятості від 13.03.2023 року № 231-к «Про звільнення [PERSON] » та поновлено [PERSON] на посаді заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості з 14.03.2023 року. (а.с.22). На виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.06.2023 року та постанови Вінницького апеляційного суду від 20.09.2023 року по справі №127/10386/23, Вінницьким обласним центром зайнятості проведено виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) [PERSON] у сумі у сумі 106896,66 грн (сто шість тисяч вісімсот дев`яносто шість грн 66 коп.) (платіжні інструкції від 01.11.2023 №№ 387, 388, 389), судового збору на користь [PERSON] у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №391), витрат на правничу допомогу адвоката 13000 грн (тринадцять тисяч грн 00 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №392), витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 3000 грн (три тисячі грн 00 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №393), а також сплачено судовий збір на користь держави у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) (платіжна інструкція від 03.10.2023 №5185) (а.с.29-35). Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що внаслідок незаконного звільнення [PERSON] , якого згодом було поновлено на роботі, діями відповідача [PERSON] завдано матеріальної шкоди Державному центру зайнятості,\~який здійснює контроль за використанням коштів,\~на загальну суму 125\~043,86 грн., тому в порядку регресу позивач просив стягнути вказану суму в повному обсязі. Між сторонами виникли трудові правовідносини, тому при вирішенні спору з приводу покладення матеріальної відповідальності за шкоду, пов`язану із незаконним\~звільненням працівника, суд застосовує відповідні норми КЗпП України, Положення про Державну службу зайнятості, Положення про Державний центр зайнятості. Частиною 3 ст. 233 КЗпП України визначено, що для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (ст. 136 КЗпП України). Державний центр зайнятості є вищестоящим в порядку підлеглості органом. Згідно Положення про Державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України 16.12.2020 року № 2663, Державна служба зайнятості (далі - Служба) є централізованою системою державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством економіки України (далі - Мінекономіки). Служба складається з Державного центру зайнятості, регіональних центрів зайнятості - Центру зайнятості Автономної Республіки Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських центрів зайнятості та їх філій, закладу післядипломної освіти «Центр підвищення кваліфікації служби зайнятості», закладів професійної (професійно-технічної) освіти Державної служби зайнятості, інших закладів освіти Державної служби зайнятості (далі - заклади освіти Служби), а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою. Служба у своїй діяльності керується\~Конституцією\~та законами України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України та Мінекономіки, рішеннями правління Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд), іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням. Діяльність Служби та виконання нею завдань і функцій, передбачених законодавством, у тому числі цим Положенням, фінансується за рахунок коштів Фонду та інших джерел, не заборонених законодавством. Згідно вказаного Положення\~Державний центр зайнятості відповідно до покладених на нього завдань\~здійснює управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами Фонду в межах затвердженого бюджету Фонду відповідно до\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», управління майном, в межах, визначених чинним законодавством;здійснює контроль за використанням коштів Фонду. Згідно розд. 4 п. 12 зазначеного Положення про Державну службу зайнятості, директор регіонального центру зайнятості, зокрема,\~забезпечує виконання регіональним центром зайнятості, його філіями вимог\~Конституції\~та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінекономіки з питань, що належать до сфери діяльності Державної служби зайнятості, рішень правління Фонду, інших нормативно-правових актів;\~керує діяльністю регіонального центру зайнятості, його філій, забезпечує виконання покладених на них завдань і функцій, належне використання коштів Фонду в межах затвердженого кошторису видатків, виконання наказів Мінекономіки, наказів і доручень Державного центру зайнятості;\~призначає на посади та звільняє з посад працівників регіонального центру зайнятості (крім заступників директора, заступників директора - начальників управлінь/відділів регіональних центрів зайнятості, які призначаються на посади та звільняються з посад за погодженням з Державним центром зайнятості) та його філій;\~за погодженням з директором Державного центру зайнятості призначає на посади та звільняє з посад директорів філій регіонального центру зайнятості, уповноважену особу з питань запобігання та виявлення корупції регіонального центру зайнятості. Відповідно до п. 4.1 контракту № 20 від 25.11.2022 року між Державним центром зайнятості та [PERSON] у разі невиконання чи\~неналежного виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законодавством та цим контрактом. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації. Статтею 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно роз`яснень, викладених в п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України\~№9 від 06.11.92\~року «Про практику розгляду судами трудових спорів»,\~при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Факт незаконного звільнення заступника директора Вінницького обласного центру зайнятості [PERSON] встановлений Вінницьким міським судом Вінницької області в рішенні від 29.06.2023 року про поновлення на роботі і свідчить про вину [PERSON] , яка була уповноважена на звільнення працівника. Заперечуючи щодо позовних вимог представник відповідача зазначила, що звільнення відбувалось за погодженням з Державним центром зайнятості, тому вини [PERSON] у незаконному звільненні [PERSON] немає. 03.01.2023 року комісією Вінницького обласного центру зайнятості визначено працівників, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення (а.с.145-148). Разом з тим, саме за наказом [PERSON] був звільнений [PERSON] , а факт незаконного звільнення працівника встановлений судом і\~свідчить про вину особи, уповноваженої на звільнення працівників. Відповідальність у такому випадку настає незалежно від форми вини. Вказане спростовує твердження [PERSON] про недоведеність вини у завданні матеріальної шкоди Державному центру зайнятості, а також про те, що рішення про звільнення було колективним і за ініціативною Державного центру зайнятості в особі керівника Ю.Жовтяк, тому відповідальність за незаконне звільнення несуть інші особи, які приймали участь у звільненні, зокрема готували наказ про звільнення та погоджували його. Таким чином, директор Вінницького обласного центру зайнятості Скоковська Г.П., як службова особа, яка видала наказ про звільнення і який у подальшому\~був визнаний незаконним і скасований в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну Державному центру зайнятості (який здійснює контроль за використанням коштів Фонду) у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки при\~виконанні судового рішення № 127/10386/23 [PERSON] було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу (без вирахування податків та зборів) у сумі 106896,66 грн (сто шість тисяч вісімсот дев`яносто шість грн 66 коп.) (платіжні інструкції від 01.11.2023 №№ 387, 388, 389), судового збору на користь [PERSON] у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №391), витрат на правничу допомогу адвоката 13000 грн (тринадцять тисяч грн 00 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №392), витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 3000 грн (три тисячі грн 00 коп.) (платіжна інструкція від 01.11.2023 №393), а також сплачено судовий збір на користь держави у сумі 1073,60 грн (одна тисяча сімдесят три грн 60 коп.) (платіжна інструкція від 03.10.2023 №5185). Таким чином, протиправними діями директора Вінницького обласного центру зайнятості [PERSON] завдано шкоду Фонду на загальну суму 125043,86 грн (сто двадцять п`ять тисяч сорок три грн. 86 коп.), які підлягають стягненню з відповідачки. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в розмірі 2\~422,40 грн.

Outcome: approved