Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

У січні 2024 року керівник Немирівської окружної прокуратури Вінницької області звернувся до суду в інтересах держави в особі Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області із позовом\~до [PERSON] , у якому просив витребувати у відповідача у комунальну власність в особі Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, земельну ділянку, площею 1,0000 га, кадастровий номер - 0522286800:02:000:3302, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території колишньої Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області (Липовецької міської ради Вінницького району). В обґрунтування позову зазначено, що Немирівською окружною прокуратурою Вінницької області за результатами вивчення стану законності при розпорядженні земельними ділянками державної власності на території Липовецької територіальної громади Вінницького району Вінницької області виявлено порушення вимог Земельного кодексу України при наданні Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області у приватну власність громадянам України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства. Територіальним підрозділом Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 62020100000001594 від 11.08.2020 за фактами незаконного вибуття земельних ділянок із державної у приватну власність на території Вінницької області, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. У ході досудового розслідування даного кримінального провадження встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-12958/15-17-СГ від 09.10.2017 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області та надано у власність [PERSON] земельну ділянку із земель державної власності сільськогосподарського призначення, площею 2,0000 га, із кадастровим номером 0522286400:04:000:3508 для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення 01.03), право власності на яку зареєстровано 01.11.2017 державним реєстратором Липовецької районної державної адміністрації Козаком Р.В. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , для ведення особистого селянського господарства, на території Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області та надано у власність [PERSON] земельну ділянку із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташовану на території Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області, площею 1,0000 га, із кадастровим номером 0522286800:02:000:3302, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення 01.03), право власності на яку зареєстровано 05.10.2018 державним реєстратором Струтинської сільської ради Липовецького району Пасічником Ю.В. Таким чином, [PERSON] на час отримання у власність спірної земельної ділянки з кадастровим номером 0522286800:02:000:3302, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018, в порушення вимог ст.ст. 116, 121 ЗК України, використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, оскільки таким правом вже скористався на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-12958/15-17-СГ від 09.10.2017. У свою чергу, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області мало можливість перевірити та надати належну оцінку дійсному волевиявленню громадянина в отриманні спірної земельної ділянки, не допустити порушень вимог ч. 4 ст. 116 ЗК України, а отже, запобігти незаконному вибуттю земельної ділянки з державної власності, утім відповідних дій ними не було вчинено. Ураховуючи те, що спірна земельна ділянка вибула із державної власності внаслідок незаконного повторного використання [PERSON] права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника цієї земельної ділянки держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (на час видання наказу), поза волею власника - Українського народу, тоді як видача Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області наказу № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018, не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність, наведене стало підставою звернення до суду із даним позовом прокурора, на підставі ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.4, 56 ЦПК України. 22.04.2024 представником відповідача [PERSON] , через систему Електронний суд, надано додаткові письмові пояснення, в яких наведені запереченням щодо обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, просив відмовити в задоволенні позову, із посиланням на відповідні\~докази\~та норми права, до пояснень додані докази направлення іншим учасникам цивільного процесу через систему Електронний суд, отож по суті така заява є відзивом по справі. Окрім цього, у вказаних додаткових поясненнях представник відповідача просить суд про застосування строків позовної давності до даного позову, мотивуючи тим, що із матеріалів позову встановлено, що 05.10.2018 державним реєстратором Струтинської сільської ради Липовецького району Пасічником Ю.В. на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1.0 га, із кадастровим номером 0522286800:02:000:3302. Також прокурором зазначено, що слідчими територіальних підрозділів Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 62020100000001594 від 11.08.2020 за фактами незаконного вибуття земельних ділянок із державної у приватну власність на території Вінницької області, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Отже про вибуття спірної земельної ділянки прокурору було відомо ще в 2018-2020 роках, тоді як позов пред`явлено в 2024 році, що свідчить про пропущення строків позовної давності, а питання про поновлення строків позивачем не ініціювалось, відтак це є самостійною правовою підставою для відмови в задоволенні позову. Вирішуючи питання про прийняття додаткових пояснень до розгляду у даній справі, судом встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі від 30.01.2024, у якій судом було встановлено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву з дня вручення копії ухвали із додатками до неї, відповідачем отримано 02.02.2024. Згідно з\~ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 127\~ЦПК України суд\~за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Зі змісту наданих представником відповідача письмових заперечень слідує, що питання поважності причин несвоєчасної подачі такої заяви по суті не порушувалось, питання про продовження строку ним не ініціювалось, на виконання вимог ч.5 ст.174 ЦПК України додаткових пояснень судом не вимагалось, отож відзив подано поза межами строку визначеного судом, відтак він підлягає залишенню без розгляду, тоді як питання про застосування строків позовної давності буде вирішено судом з урахуванням усіх обставин справи та наданих на їх підтвердження доказів за наслідками розгляду справи. 13.02.2024, на електронну адресу суду, надійшли письмові пояснення від представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, відповідно до яких він просив позов задовольнити. Ознайомившись із письмовими поясненнями в контексті дотримання порядку та строку їх подання судом встановлено, що ухвалою суду від 30.01.2024 було роз`яснено третій особі право на надання письмових пояснень до позову та відзиву у п`ятиденний строк з моменту їх отримання. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, представником третьої особи було отримано ухвалу про відкриття провадження у справі із позовною заявою та доданими до неї документами 02.02.2024, тоді як письмові пояснення подані по збігу п`ятиденного строку 13.02.2024, питання про поновлення пропущеного строку не ініціювалось, при цьому встановлено, що вони не направлялись в адресу інших учасників цивільного процесу. У ч.3 ст.181 ЦПК України, передбачено, що до пояснень третьої особи застосовуються правила, встановлені частинами третьою - шостою, дев`ятою статті 178 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4, 8 ст.178 ЦПК України, копія відзиву та доданих до нього документів іншим\~учасникам справи\~повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. До відзиву додаються, зокрема документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.4 ст.181 ЦПК України, пояснення третьої особи подаються в строк, встановлений судом. Указаний строк є процесуальним і за певних підстав може бути поновлений, а при відсутності таких підстав настають наслідки, передбачені\~статтею 126 ЦПК України, згідно із частиною другою якої документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц\~(провадження N 14-382цс19)). З урахуванням викладеного, недотримання третьою особою вимог ст.126, 127, 178, 181 ЦПК України, суд залишає пояснення третьої особи без розгляду. Інші заяви по суті від учасників цивільної справи не надходили. Ухвалою суду від 30.01.2024 прийнято до\~розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, залучено до\~участі у\~справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30.07.2024 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду, а також задоволено заяву представника відповідача Загороднього В.С. про забезпечення його участі в судових засіданнях дистанційно в режимі відеоконференції. Прокурор позов підтримав з підстав наведених у ньому, просив його задовольнити у повному обсязі, надавши заяву відповідного змісту. Також прокурор надав заяву із письмовими запереченнями щодо застосування строків позовної давності, про які клопотала сторона відповідача, вказуючи на те, що ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, у відповідності до ст. 16 ЦК України, з часу прийняття незаконного наказу про передачу земельних ділянок у розпорядження територіальних громад було особою уповноваженою на звернення до суду за захистом порушеного права. У той же час, відповідно до положень ЦПК України, сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач, які не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору. Відтак звернення ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області до суду, як уповноваженого державою органу, за захистом свого порушеного права на спірну земельну ділянку, яка вибула із державної власності на підставі його ж незаконного наказу, не можливе, оскільки б створило парадоксальну ситуацію збігу позивача і відповідача у одній особі в межах однієї судової справи. Тоді як обсяг повноважень прокурора та порядок їх реалізації встановлено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру», яким органи прокуратури позбавлено повноважень по здійсненню нагляду за додержанням і застосуванням законів, у тому числі щодо проведення перевірок. Матеріали справи не містять доказів, що особі, уповноваженій здійснювати захист своїх порушених прав та інтересів щодо витребування земельної ділянки - територіальній громаді в особі Липовецької міської ради Вінницького району було відомо про порушення їх права до моменту звернення прокурора з відповідним листом, а у подальшому з позовом до Липовецького районного суду Вінницької області, а обізнаність будь якої іншої особи або органу про наявність порушення прав держави не може свідчити про початок перебігу строку позовної давності, оскільки останні не мають права на позов у його матеріальному розумінні та не можуть звернутись до суду з метою відновлення чи захисту порушеного цивільного права держави або її законного інтересу, відтак позовна заява подана у межах строків звернення. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явитись, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, докази належного повідомлення наявні у справі. Ураховуючи те, що позивач скористався своїм правом на подачу заяви про розгляд справи за його відсутності, тоді як інші учасники цивільного процесу не з`явились, заяв та клопотань про поважність причин неявки до суду не направили, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, що передбачені ст.223 ЦПК України, тому вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників цивільного процесу, при цьому не здійснюючи фіксування технічними засобами, що передбачено ст.247 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі зібрані у справі докази в їх сукупності встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 09.10.2017 Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-12958/15-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» (а.с.25), було затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] , для ведення особистого селянського господарства на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області та надано у власність [PERSON] земельну ділянку із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташовану на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області площею 2,0000 га із кадастровим номером 0522286400:04:000:3508, для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення 01.03). Як слідує із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.26-28), 01.11.2017 державним реєстратором Липовецької районної державної адміністрації Козак Р.В. на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-12958/15-17-СГ від 09.10.2017 (а.с.26-28) за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 2,0000 га із кадастровим номером 0522286400:04:000:3508 (номер запису про право власності: 23183379). 27.11.2017 приватним нотаріусом Скутельник І.А. Вінницького міського нотаріального округу було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] набув у власність земельну ділянку, площею 2,0000 га із кадастровим номером 0522286400:04:000:3508, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Славнянської сільської ради Липовецького району Вінницької області, речове право за [PERSON] припинено 27.11.2017, індексний номер рішення 38368153. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» (а.с.29), було затверджено розроблену технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства, на території Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області та надано у власність [PERSON] , площею 1,0000 га із кадастровим номером 0522286800:02:000:3302, що перебуває в постійному користуванні відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серія ВН №0966, зареєстрованого 05.04.1994 за №70 із земель державної власності сільськогосподарського призначення, розташовану на території Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення 01.03), припинивши право постійного користування землею. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.30, 31), 05.10.2018 державним реєстратором Струтинської сільської ради Липовецького району Пасічником Ю.В., на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018, за [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 1,0000 га, кадастровий номер 0522286800:02:000:3302 (номер запису про речове право: 28298599, індексний номер: 43415648 від 09.10.2018). Зі змісту відповіді наданої Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області від 03.05.2023 за №0-2-0.6-2030/2-23 в адресу Немирівської окружної прокуратури (а.с.24) слідує, що ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області не вживались заходи щодо витребування земельної ділянки, площею 1,0000 га, кадастровий номер 0522286800:02:000:3302. Згідно відповіді направленої міським головою Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області від 26.04.2023 за №02-42/467 в адресу Немирівської окружної прокуратури (а.с.235), встановлено, що у зв`язку із недостатнім фінансуванням міська рада не вживала заходів щодо повернення земельної ділянки, площею 1,0000 га, кадастровий номер 0522286800:02:000:3302 у комунальну власність та просить представляти інтереси держави в їх особі. Немирівською окружною прокуратурою листом від 16.01.2024 за №54/1-234вих-24 голову Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області [PERSON] доведено до відома про реалізацію прокуратурою положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Положеннями статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Порядок отримання громадянами у власність земельних ділянок регламентовано нормами статей 116, 118, 121 ЗК України. Згідно із ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.2 ст.116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Частина третя вказаної статті передбачає, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних\~сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм\~безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.116 Земельного кодексу України, передача\~земельних ділянок\~безоплатно у власність громадян у межах\~норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному\~виду цільового призначення. Відповідно до ч.5 ст.116 Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2 гектарів. Передбачена ст. ст. 116, 121 ЗК України одноразовість отримання земельної ділянки у власність означає, що особа, яка скористалася своїм правом і отримала у власність земельну ділянку меншу від граничної площі, передбаченої ст. 121 ЗК України, не має правових підстав для отримання у власність земельної ділянки цього ж цільового призначення вдруге. Визначений ст. 118 ЗК України порядок передачі земельної ділянки у власність застосовується при умові дотримання вимог ст. ст. 116, 121 ЗК України. Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч.1\~ст. 393 ЦК України,\~правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Судом встановлено та учасниками цивільної справи визнавались обставини, що [PERSON] на підставі державного акту на право постійного користування землею серія ВН №0966, який зареєстрований 05.04.1994 за №70 було передано на праві постійного користування земельну ділянку, площею 1,0000 га, із кадастровим номером 0522286800:02:000:3302, розташовану на території Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області. У п.6. Розділу X Земельного кодексу України , передбачено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Вказаний пункт визначає механізм та строк заміни права постійного користування земельними ділянками на інші правові титули по відношенню до суб`єктів, котрі відповідно до чинного ЗКУ вже не мають права набувати земельні ділянки на праві постійного користування, але мали таке право відповідно до законодавства, що діяло раніше в редакції ст. 7 ЗКУ від 1992 року. Оскільки ЗКУ на момент прийняття не встановив чітких матеріально-правових і процесуальних гарантій зміни громадянами юридичного титулу права постійного користування земельною ділянкою на право власності або на право оренди, виникло питання щодо відповідності положення п. 6 розд. X "Перехідні положення" ЗКУ Конституції України. У зв`язку із цим питання було предметом розгляду КСУ. Результатом розгляду\~такого питання\~стало Рішення\~КСУ у\~справі за\~конституційним поданням\~51\~народного депутата\~України щодо\~відповідності Конституції\~України (конституційності)\~положень статті\~92,\~пункту 6\~розділу X\~"Перехідні\~положення"\~Земельного кодексу\~України (справа\~про постійне\~користування земельними\~ділянками)\~від 22.09.2005\~N\~5-рп/2005. Ним\~визнано таким,\~що не\~відповідає Конституції\~України (є\~неконституційним),\~положення п.\~6\~розд.\~X\~"Перехідні\~положення"\~ЗКУ "в\~частині зобов`язання\~переоформити право\~постійного користування\~земельною ділянкою\~на право\~власності або\~право оренди\~без відповідного\~законодавчого,\~організаційного та\~фінансового забезпечення". Хоча переоформлення права постійного користування не є на сьогодні обов`язком, проте користувач може його здійснити за власним бажанням. Отож переоформлення права постійного користування на право власності відповідно до коментованого пункту має здійснюватися шляхом викупу відповідно до положень ст. 128 ЗКУ або шляхом безоплатної приватизації в силу положень ст. 118 ЗКУ у випадках, коли особа має таке право в контексті ст. ст. 116, 121 ЗКУ. Таким чином припинення права постійного користування земельною ділянкою відбувається у разі приватизації земельної ділянки, що перебуває на \~праві постійного користування. Зібрані у\~справі докази\~підтверджують,\~що [PERSON] використав своє право на приватизацію земельної ділянки, яка належала йому на праві користування та право на яку він набув до 2002 року. На час отримання у власність спірної земельної ділянки з кадастровим номером 0522286800:02:000:3302 (наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018) в порушення вимог ст. ст. 116, 121 ЗК України, використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання (на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-12958/15-17-СГ від 09.10.2017). Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру. Основними завданнями Держгеокадастру є, зокрема, реалізація державної політики у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів (п.п. 1 п. 3 Положення). Відповідно до п. 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, Головне управління Держгеокадастру в області є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Відповідно до покладених на нього завдань Головне управління, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, вносить у встановленому порядку пропозиції щодо розпорядження землями державної та комунальної власності, встановлення меж області, району, міста, району в місті, села і селища, регулювання земельних відносин (п.п. 13, 14 п. 4 Положення). У свою чергу, згідно з приписами Положення № 333, Головне управління Держгеокадастру в області відповідно до покладених на нього завдань, крім іншого, здійснює ведення Державного земельного кадастру, інформаційну взаємодію Державного земельного кадастру з іншими інформаційними системами в установленому порядку; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень у їх використанні, скасування такої реєстрації; розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством. Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області мало можливість перевірити та надати належну оцінку дійсному волевиявленню громадянина в отриманні спірної земельної ділянки, не допустити порушень вимог ч. 4 ст. 116 ЗК України, а отже, запобігти незаконному вибуттю земельної ділянки з державної власності. Тому, наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано із земель державної власності у власність [PERSON] земельної ділянки, площею 1,0000 га з кадастровим номером 0522286800:02:000:3302 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території колишньої Струтинської сільської ради Липовецького району Вінницької області, суперечить актам цивільного законодавства і порушує інтереси держави. З урахуванням вимог статей\~116,\~118,\~121,\~123,\~134 ЗК України\~право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі 525/1225/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 706/1685/16-ц та від 27.10.2020 у справі № 381/375/19. Отож спірна земельна ділянка вибула із державної власності внаслідок незаконного повторного використання [PERSON] права на безоплатну приватизацію земельної ділянки одного виду використання, тобто поза волею власника цієї земельної ділянки держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (на час видання наказу). У постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи правові висновки Верховного Суду, суд вважає, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018 є незаконним. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 318, 324 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності без достатньої правової підстави, поза волею власника - Українського народу, тоді як видача Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області наказу № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018, не свідчить про наявність у держави, яка діє від імені Українського народу, волі на вибуття вказаної землі з державної власності з огляду на неправомірність дій органу виконавчої влади по передачі цієї землі у власність. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 Цивільного кодексу України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Так, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з його волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до положень\~частини першої статті 388 ЦК\~власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України (п. 26 Постанови). Воля держави як власника земель може виражатись лише в таких діях органу виконавчої влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Набуття у власність спірної земельної ділянки здійснено поза волею держави як власника землі, оскільки видача ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області наказу не відповідає вимогам законодавства та інтересам держави. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі №916/2130/15, від 5.10.2016 у справі №916/2129/15, від 25.01.2017 у справі №916/2131/15, у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 №916/2130/15. Разом з тим рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Враховуючи викладене, земельна ділянка площею 1,0000 га, кадастровий номер 0522286800:02:000:3302, підлягає витребуванню у [PERSON] на користь держави, при цьому не у попередньому статусі - шляхом залишення права користування за відповідачем, оскільки таке право було припинено з метою реалізації права власності у порядку безоплатної приватизації відповідачем. При вирішенні цього спору, суд враховує також наступне. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Перший протокол ратифікований\~Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97\~із огляду на приписи частини першої\~статті 9 Конституції України,\~статті 10 ЦК України\~застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі\~статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", рішення від 21 лютого 1986 року в справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства") положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Як зазначалось вище, Конституція України\~(статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей\~4,\~5 ЗК України\~завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України\~закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті\~83, частини першої статті\~84 ЗК України\~комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.\~Статтею 122 ЗК України\~визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу земель державної власності в комунальну власність, а також земельної ділянки в приватну власність із земель відповідно державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України (статті\~14,\~19 Конституції України). Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес. За наведеного, суд підсумовує, що в цій справі, з врахуванням спірних правовідносин, установлених судом обставини та наведених норм права, дій відповідача щодо повторної приватизації земельної ділянки в порушення норм ЗКУ, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності\~ [PERSON] \~критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Щодо законності та правомірності звернення до суду із даним позовом прокурора. Захист порушених інтересів держави покладено на органи прокуратури ст. 131-1 Конституції України, Законом України «Про прокуратуру», ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України. Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури. Так, ст. 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює\~представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Стаття 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 56 ЦПК України встановлюють підстави та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Так, відповідно до ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно із ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17). Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 553/3280/16-а). Так, ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст. 1-3 ЗК України, ст. 324 ЦК України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах та спосіб, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423- IX від 28.04.2021 Розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено п. 24, відповідно до якого землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021). Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке проведене з порушенням вимог чинного законодавства. Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Немирівською окружною прокуратурою було скеровано лист до Липовецької міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому повідомлено про виявлення факту порушення інтересів територіальної громади, а також про надання інформації про вжиття заходів по витребуванню земельної ділянки, утім встановлено, що відповідні заходи не проводились, а також зазначено про неможливість витребувати земельну ділянку в судовому порядку з причин відсутності в місцевому бюджеті територіальної громади коштів на сплату судового збору. Таким чином звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передачі земельної ділянки, яка проведена з грубим порушенням вимог чинного земельного законодавства. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності на яких наполягала сторона відповідача, суд виходить з наступного. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, та частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Як вбачається із матеріалів позову, 05.10.2018 державним реєстратором Струтинської сільської ради Липовецького району, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11783/15-18-сг від 10.09.2018 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 1.0 га, із кадастровим номером 0522286800:02:000:3302. Немирівською окружною прокуратурою встановлено, що слідчими територіальних підрозділів Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 62020100000001594 від 11.08.2020 за фактами незаконного вибуття земельних ділянок із державної у приватну власність на території Вінницької області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. За наслідками направленої Немирівською окружною прокуратурою запиту від 07.04.2023 за №54/1-11519вих-23, із Головного управління Держгеокадасту у Вінницькій області отримано інформацію від 03.05.2023 за 0-2-0.6-2030/2-23, відповідно до якої констатовано наявність наказів Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність [PERSON] . Окрім цього, в рамках встановлення обставин щодо подвійної приватизації прокурором Вінницької обласної прокуратури отримано інформацію 04.10.2023 з Державного реєстру речових прав щодо проведення реєстрації речових прав на майно за [PERSON] , а також отримано відповідь 26.04.2023 з Липовецької міської ради Вінницького району, тоді як до суду даний позов пред`явлено18.01.2024. Отже про обставини, що стали підставою звернення до суду із даним позовом прокурора стало відомо щонайменше в квітні 2023 року. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадках звернення до суду суб`єкта владних повноважень (прокурора) відлік строку для звернення до суду цей Кодекс пов`язує з виникненням підстав, що надають йому право на таке звернення (позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 826/13768/16). Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати \~ \~ \~ \~ відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справі № 362/44/17, п. 6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17). З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм, встановлених вище судом обставин, суд дійшов висновку, що прокурором реалізовано право на звернення до суду із даним позовом в межах строку позовної давності, відтак правових підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності судом не встановлено. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований, отож підлягає до задоволення. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується с. 141 ЦПК України. Оскільки за результатами розгляду позовні вимоги Немирівської окружної прокуратури підлягають задоволенню, тому із відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3 028, 00 грн.

Outcome: approved