Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

У березні 2025 року (вх.№8849/25) представник позивача, адвокат Ліпкевич Іван Володимирович, звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовною заявою, у якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти у розмірі 17 172,61 грн, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 6 000,00 грн та вирішити питання розподіл судових витрат, серед яких стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 26.03.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи (а.с. 145-147). 3 червня 2025 року (вх.№17347/25) від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 163-180). Треті особи пояснень суду не надали. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09.06.2025 закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 181, 182). У судове засідання, призначене на 28.07.2025 учасники справи не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток до електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд». Перевіркою статусу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 30.12.2021 № 4722/5, відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 17.12.2021 № 4 на підставі підпунктів «е», «з» та «і» пункту 2 частини першої статті 12 Закону України «Про нотаріат», у зв`язку з неодноразовим порушенням нотаріусом законодавства, а також грубим порушенням закону, яке завдало шкоди фізичним та юридичним особам, при вчиненні нотаріальних дій, які встановлені рішеннями судів, набранням законної сили рішеннями судів про порушення нотаріусом вимог законодавства при вчиненні ним нотаріальних дій та неодноразовим порушенням нотаріусом правил професійної етики, затверджених Міністерством юстиції України, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане Міністерством юстиції України 30.11.2009 за № 7921 на ім`я [PERSON] , анульовано (наказ розміщено на офіційному сайті Міністерства юстиції України за посиланням: https://minjust.gov.ua/m/2021-rik-8794). Представник позивача, адвокат Ліпкевич І.В., відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, через систему «Електронний суд» подав на адресу суду клопотання (вх.23251/25 від 25.07.2025) про проведення судового засідання без участі позивача та його представника (а.с. 193-196). Представник відповідача у відзиві на позовну заяву також просив проводити розгляд справи без його участі (а.с. 167). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Аргументи позивача Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що підставою позову є порушення його прав відповідачем, який після ухвалення рішень Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.10.2024 у справах № 158/2930/24, № 158/2931/24, про визнання виконавчих написів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 16.06.2021 за реєстровими номерами 179463 та 179945 такими, що не підлягають виконанню, безпідставно зберігає кошти позивача, стягнені в межах виконавчих проваджень, відкритих на підставі указаних виконавчих написів. А тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 17 172,61 грн. Тож, завдана позивачу матеріальна шкода складається з безпідставно стягнутих коштів в ході примусового виконання виконавчих написів нотаріуса. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що завдана позивачу моральна шкода полягала у душевних стражданнях через незаконне списання приватним виконавцем в свою користь та в користь відповідача накопичених із заробітної плати грошових коштів які знаходились на його рахунках і які були єдиним засобом для нормального, повсякденного життя. У зв`язку із списанням грошових коштів та здійснення відрахувань, позивач не мав можливості придбавати повсякденно необхідні речі протягом тривалого часу. Позивач була змушена змінити свій звичайний уклад життя, а саме через постійне пригнічення та моральні страждання постійно зверталася до лікарів, приймала ліки (заспокійливе), отримувала правову допомогу спеціалістів та адвокатів. У позивача вимушено зросли витрати на харчування та одяг, що призвело до необхідності позики грошових коштів. Моральну шкоду позивач оцінює у 6 000,00 грн. Заперечення відповідача Відповідач, зважаючи на підстави позову, вважає вимоги позивача безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Акцентує увагу на тому, що позивач, будучи позичальником, не виконав своїх зобов`язання за кредитними договорами перед позикодавцем у зв`язку із чим у позивача утворилася відповідна заборгованість. Окрім цього, відповідач вважає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Суд, з`ясувавши доводи на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, установив такі фактичні обставини справи, та відповідні до них правовідносини. Фактичні обставини справи, встановлені судом Відповідно до наявної в матеріалах справи копії документа, 16.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі під номером 179463, яким з позивача, боржника за кредитним договором №109/4757АСLAPT від 22.02.2012, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», правонаступником якого згідно з договором факторингу №20140428-Г від 28.04.2014, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», стягнуто заборгованість у сумі 11 807,98 грн, яка утворилась за період 28.04.2014-17.05.2021 (а.с.16). На підставі указаного виконавчого напису №179463 приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Клехом Анатолієм Євгеновичем 23.08.2022 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (а.с.17). Крім цього, 16.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі під номером 179945, яким з позивача, боржника за кредитним договором №765/4757АСLAPT від 21.02.2013, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», правонаступником якого згідно з договором факторингу №20140428-Г від 28.04.2014, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», стягнуто заборгованість у сумі 13 113,05 грн, яка утворилась за той же період 28.04.2014-17.05.2021 (а.с.13). На підставі указаного виконавчого напису №179945 приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Клехом Анатолієм Євгеновичем 23.08.2022 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] (а.с.14). Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.10.2024 у справі № 158/2931/24, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 16.06.2021 за реєстровим номером 179463, про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором №109/4757АСLAPT від 22.02.2012 у сумі 11 807,98 грн, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», правонаступником якого згідно з договором факторингу №20140428-Г від 28.04.2014, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (а.с. 24-27). Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.10.2024 у справі № 158/2930/24, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 16.06.2021 за реєстровим номером 179945, про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованості за кредитним договором №765/4757АСLAPT від 21.02.2013 у сумі 13 113,05 грн, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», правонаступником якого згідно з договором факторингу №20140428-Г від 28.04.2014, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (а.с. 28-31). 27 листопада 2024 року представник [PERSON] (Ліпкевич І.В.) звернувся із заявами до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клеха Анатолія Євгеновича про закінчення виконавчих проваджень у зв`язку із набранням законної сили рішеннями суду у справах № 158/2930/24, № 158/2931/24 (а.с. 15, 18). 27 листопада 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Клехом Анатолієм Євгеновичем закінчено виконавчі провадження № [NUMBER] та № [NUMBER] (а.с. 15, 18). Відповідно до даних листа приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клеха Анатолія Євгеновича від 18.12.2024 №15442, В процесі примусового виконання вищевказаних виконавчих документів на користь стягувача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на погашення боргу, згідно з платіжної інструкції №14670 від 23.08.2024 приватним виконавцем було перераховано 11 172,61 грн, з них: 5 878,85 грн - на погашення боргу по АСВП № [NUMBER]; 5 293,76 грн - на погашення боргу по АСВП № [NUMBER] (а.с. 20). Відповідно до копії платіжної інструкції №14670 від 23.08.2024, додатка до листа приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Клеха Анатолія Євгеновича від 18.12.2024 №15442, приватним виконавцем на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» перераховано 11 172,61 грн, із призначенням платежу «Частково стягнутий борг по ЗВП № [NUMBER], щодо [PERSON] , ІПН [NUMBER] , згідно ВНН № 179945 від 16.06.2021 - 5 878,85 грн. та ВНН №179463 від 16.06.2021 - 5 293,76 грн без ПДВ» (а.с. 21). 23 грудня 2024 року позивачем на електронну адресу відповідача надіслано заяву про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 11 172,61 грн (а.с. 22). Однак, 30.12.2024 позивачем отримано відповідь про відсутність підстав для повернення коштів, оскільки судом не вирішувалось питання щодо повернення коштів, стягнутих в межах виконавчого провадження на банківський рахунок позивача (а.с. 23). Оцінка суду Щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17). Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Крім того, згідно з п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17). У зв`язку з зазначеним, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17). Подібний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19. При цьому, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Оскільки в процесі розгляду справ № 158/2930/24, № 158/2931/24, про визнання виконавчих написів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 16.06.2021 за реєстровими номерами 179463 та 179945 такими, що не підлягають виконанню, Ківерцівським районним судом Волинської області встановлено обґрунтованість вимог позивача та, відповідно, задоволено позовні вимоги про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, тому грошові кошти, стягнуті при примусовому виконанні указаних виконавчих написів, які судом визнано такими, що не підлягають виконанню, підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки відсутня підстава для такого стягнення. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України викладений Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18, 28.01.2020 у справі № 910/16664/18. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 17 172,61 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. У постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 у справі № 296/3325/20 (провадження № 61-6408св21). Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що завдана позивачу моральна шкода полягала у душевних стражданнях через незаконне списання приватним виконавцем в свою користь та в користь відповідача накопичених із заробітної плати грошових коштів які знаходились на його рахунках і які були єдиним засобом для нормального, повсякденного життя. У зв`язку із списанням грошових коштів та здійснення відрахувань, позивач не мав можливості придбавати повсякденно необхідні речі протягом тривалого часу. Позивач була змушена змінити свій звичайний уклад життя, а саме через постійне пригнічення та моральні страждання постійно зверталася до лікарів, приймала ліки (заспокійливе), отримувала правову допомогу спеціалістів та адвокатів. У позивача вимушено зросли витрати на харчування та одяг, що призвело до необхідності позики грошових коштів. Однак позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що йому відповідачем завдана моральна шкода, не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, а саме - не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, причинного зв`язку між стверджуваними душевними та психологічними стражданнями і протиправними діями відповідача і моральною шкодою, а також наслідками. При цьому за подібних правовідносин, у справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та відшкодування моральної шкоди Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 308/13418/20 скасував постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення моральної шкоди і залишив в силі у цій частині рішення суду першої інстанції про відмову у відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди. При цьому, Верховний Суд назвав висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для стягнення заявленої позивачем моральної шкоди правильним, оскільки позивачем не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, а саме - не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача і моральною шкодою, а також наслідками. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 308/13418/20 і, зважаючи на подібність правовідносин, та недоведеність наявності усіх, зазначених вище, складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для стягнення заявленої позивачем моральної шкоди. Розподіл судових витрат Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням зазначеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1211,20 грн. сплаченого позивачем судового збору (а.с. 1). Стосовно стягнення витрат на правову допомогу Пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України визначає однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Практична реалізація принципу відшкодування судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення стороною суми судових витрат на професійну правничу допомогу разом із першою заявою по суті спору, шляхом подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (надання послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 141 ЦПК України). Згідно із частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Частиною 3 ст.137 ЦПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесення витрат у розмірі 10000,00 грн. представник позивача надав суду копію Договору про надання правової допомоги від 03.09.2024 з додатком, Акт №22 від 10.03.2025 приймання-передачі наданих послуг за Договором про надання правової допомоги адвокатом від 03.09.2024, квитанцію від 10.03.2025 до прибуткового касового ордера №2ко (а.с.32-36). Пунктом 1 Додатку №2 від 10.03.2025 до Договору про надання правової допомоги від 03.09.2024, за надання юридичних послуг (опрацювання, підготовка та подача в суд процесуальних документів у судовій справі) клієнт сплачує адвокату гонорар одним платежем в розмірі 10000,00 грн до набрання рішенням суду законної сили, з розрахунку витраченого часу за 1(одну) годину роботи адвоката, вартість якої складає 1000,00 грн (а.с. 34). Відповідно Акта №22 від 10.03.2025 приймання-передачі наданих послуг за Договором про надання правової допомоги адвокатом від 03.09.2024, адвокат надав клієнту в повному обсязі та на умовах, передбачених договором правову допомогу (опрацювання, підготовка та подача в суд процесуальних документів у судовій справі), а клієнт оплатить адвокату гонорар в розмірі 10000,00 грн за надану правову допомогу, що передбачена Договором до набрання рішенням суду законної сили. При цьому, на попереднє опрацювання матеріалів та збирання письмових доказів адвокатом витрачено чотири години, а на підготовку та подачу в суд позовної заяви - шість годин (а.с. 35). Відповідно до квитанції від 10.03.2025 до прибуткового касового ордера №2ко, позивачем за Договором б/н від 03.09.2024 оплачено адвокату 10000,00 грн (а.с. 36). Як встановлено в ч. 4 ст. 58 ЦК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». На підтвердження повноважень представника надано суду ордер про надання правничої допомоги серії АС № 1109446 від 11.03.2025, виписаний на підставі договору № б/н/ від 03.09.2024 та копію свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю серії АЛ №1052 від 08.10.2018 (а.с.37, 38). При цьому, представник відповідача не погодився із заявленою до стягнення сумою витрат на правову допомогу. Суд при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Суд зазначає, що за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Необхідно зазначити, що на підставі критеріїв, які визначені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України). Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.04.2024 у справі № 756/6927/20, від 04.04.2024 у справі № 701/804/21, від 10.04.202 у справі № 530/259/21, від 10.04.2024 у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Верховний Суд також часто підкреслював необхідність детального аналізу та вивчення документів, поданих на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, з метою уникнення випадків її присудження за дублюючі одна одну послуги, які не мали впливу на хід розгляду справи та не потребували спеціальних професійних навиків (зокрема, постанова від 12.09.2018 у справі № 810/4749/15). Для включення всієї суми витрат на правову допомогу у відшкодування за рахунок відповідача, відповідно до положень статей 137, 141 ЦПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою. Як уже зазначено вище з посиланням на відповідні висновки суду касаційної інстанції, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial