Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

18.03.2025 [PERSON] , через свого представника адвоката Сідельникову О.Л. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати. Ухвалою від 19.03.2025 задоволено самовідвід судді Фісун Н.В., та передано справу до канцелярії суду.\~ Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2025, головуючим обрано Антоненка М.В.\~ Ухвалою від 26.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.\~ Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість з заробітної плати в розмірі 55\~671,00 грн., а також суму індексації заробітної плати в лютому, березні та квітні 2023 року 3\~172,50 грн., а всього 58\~843,50 грн.\~ Позовні вимоги обґрунтовані тим, Сушко Б.В. займав посаду директора Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» на підставі контракту, укладеного між ним та Бердянською міською радою від 27.11.2020.\~ 21.01.2022 Розпорядженням в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради Свідла О.П. № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» (далі- Розпорядження № 20-р) позивача звільнено з займаної посади згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.\~ Не погодившись із вказаним розпорядженням [PERSON] оскаржив його до суду.\~ Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 331/536/22 від 27.01.2023, з урахуванням ухвал про виправлення описки від 20.02.2023, 04.09.2023 позовні вимоги задоволено.\~ На виконання вищевказаного судового рішення Начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області 31.01.2023 прийнято Розпорядження № 48 про поновлення [PERSON] на посаді директора КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА БЕРДЯНСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ "БЕРДЯНСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК"\~ з 27.01.2022 року.\~ 27.04.2023 між Позивачем та Начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області укладено додаткову угоду до контракту\~ від 30.11.2020 відповідно до якої пункт 6.1. Контракту викладено в наступній редакції: «Призупинити дію контракту з 28.04.2023 на період дії воєнного стану або до особливого розпорядження (до фактичної деокупації Бердянської міської територіальної громади Запорізької області)». Решта пунктів Контракту залишена без змін. З моменту поновлення Позивача\~ на посаді директора \~ розпорядженням від 31.01.2023 і до моменту призупинення дії контракту 27.04.2023 жодних виплат Позивачу не здійснювалось. Власником не вжито жодних заходів для забезпечення фінансової спроможності підприємства запустити свою роботу та провести розрахунки зі співробітниками. За весь час виконання посадових обов`язків\~ в період з 31 січня 2023\~ по 27 квітня 2023 Позивачу жодного разу не було виплачено заробітну плату. У зв`язку з неналежним виконанням власником своїх обов`язків визначених Контрактом та Статутом Позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Від представника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області адвоката Грекова Д.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечують, просять у позові відмовити.\~ Заперечення обґрунтовують тим, що директор підприємства відповідно до Статуту Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок», затверджений рішенням Бердянської міської ради №10 від 30.09.2021 призначається на посаду та звільняється з посади розпорядженням міського голови, а само Підприємство як окрема юридична особа є самостійним в своїй діяльності, а Власник\~ Підприємства не відповідає за зобов`язаннями Підприємства.\~ Вважає, що судове рішення у справі №331/536/22 виконано Бердянською міською військовою адміністрацією в повному обсязі, а саме в частині поновлення Позивача на посаді.\~ На думку Відповідача підстави солідарної відповідальності Відповідачів відсутні, з огляду на наведену практику та те, що начальником Бердянської міської військової адміністрації до 18.10.2024 була [PERSON] , а [PERSON] не мав жодного відношення до подій, які зазначаються Позивачем у позові.\~ Крім того, Відповідач-3 посилається на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ.\~ Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини. [PERSON] займав посаду директора Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» на підставі контракту, укладеного між ним та Бердянською міською радою від 27.11.2020. 21.01.2022 Розпорядженням в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради Свідла О.П. № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» (далі- Розпорядження № 20-р) позивача звільнено з займаної посади згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. З вказаним розпорядженням [PERSON] не погодився та оскаржив його до суду.\~ Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по справі № 331/536/22 від 27.01.2023, з урахуванням ухвал про виправлення описки від 20.02.2023, 04.09.2023 позовні вимоги задоволено: «Визнано незаконним та скасовано Розпорядження в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради № 20-р «Про звільнення директора комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» [PERSON] та розірвання укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» від 21.01.2022. Визнано незаконним та скасовано Розпорядження в.о. Бердянського міського голови, секретаря Бердянської міської ради № 28-р «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 21.01.2022 № 20-р» від 27.01.2022. Поновлено [PERSON] на посаді директора Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» (ідентифікаційний код 05297447, 71118, Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Свободи, буд. 38). Стягнуто з Комунального підприємства Бердянської міської ради "Бердянський центральний ринок" (ідентифікаційний код 05297447, 71118, Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Свободи, буд. 38) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.01.2022 по 27.01.2023 в розмірі 507 546 гривень 00 копійок. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Комунального підприємства Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» (ідентифікаційний код 05297447, 71118, Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Свободи, буд. 38) та середнього заробітку за один місяць». На виконання вищевказаного судового рішення Начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області 31.01.2023 прийнято Розпорядження № 48 про поновлення [PERSON] на посаді директора КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА БЕРДЯНСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ "БЕРДЯНСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК"\~ з 27.01.2022 року.\~ 27.04.2023 між Позивачем та Начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області укладено додаткову угоду до контракту\~ від 30.11.2020 відповідно до якої пункт 6.1. Контракту викладено в наступній редакції: «Призупинити дію контракту з 28.04.2023 на період дії воєнного стану або до особливого розпорядження (до фактичної деокупації Бердянської міської територіальної громади Запорізької області)». Решта пунктів Контракту залишена без змін. Згідно з п. 1.2. Контракту від 27.11.2020 визначено що цей контракт, як\~ особлива форма трудового договору спрямований на забезпечення умов для проявлення ініціативності та самостійності Директора, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність Директора. В пункті 1.5. визначено, що\~ міська рада зобов`язується створювати відповідні умови для матеріального забезпечення й організації праці директора. Пунктом 3.9.3. Контракту від 27.11.2020 визначено,\~ що роботодавець (Бердянська міська рада) звільняє\~ Директора\~ у випадку закінчення контракту, достроково за бажанням директора, а також у випадку порушення законодавства й умов контракту, з інших підстав, передбачених чинним законодавством України і діючим контрактом. Відповідно до п. 4.1. Контракту від 27.11.2020\~ розмір посадового окладу директора розраховується відповідно до вимог Постанови КМУ від 19.05.199 № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств» (із змінами і доповненнями). Згідно з п. 4.2.\~ Контракту від 27.11.2020 за виконання обов`язків, передбачених діючим контрактом, директору Підприємства встановлено посадовий оклад у розмірі 18 557,00 грн. на місяць. Відповідно до пункту 5.5. Контракту від 27.11.2020 у випадку невиконання або неналежного виконання обов`язків, передбачених контрактом, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та діючого контракту. Згідно з п. 1.1. Статуту Комунальне підприємство «Бердянський центральний ринок» створено згідно з діючим законодавством України, засновано на комунальній власності територіальної громади м. Бердянська, від імені якої виступає Бердянська міська рада. За п. 1.3. Статуту Підприємство підпорядковане Власнику (Бердянській міській раді), підзвітне та підконтрольне уповноваженим органам Власника. Відповідно до п. 4.4.Статуту визначено, що джерелами формування\~ майна підприємства є, в тому числі, але не виключно, майно, кошти передані йому Власником. З моменту поновлення Позивача\~ на посаді директора \~ розпорядженням від 31.01.2023 і до моменту призупинення дії контракту 27.04.2023 жодних виплат Позивачу не здійснювалось. Власником не вжито жодних заходів для забезпечення фінансової спроможності підприємства запустити свою роботу та провести розрахунки зі співробітниками. За весь час виконання посадових обов`язків\~ в період з 31 січня 2023\~ по 27 квітня 2023 Позивачу жодного разу не було виплачено заробітну плату. У зв`язку з неналежним виконанням Власником своїх обов`язків визначених Контрактом та Статутом [PERSON] звернувся до суду з даним позовом.\~ Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону України «Про оплату праці». За ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата(ч. 1 ст.115 КЗпП, ст. 24 Закону України «Про оплату праці). У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором (стаття 115 КЗпП України). Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів (статті 1 і 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати). Крім того, представником позивача з акцентовано увагу на тому, що несплата працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням.\~ У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 127/2-2177/2005 (провадження № 61-38328св18) викладено правовий висновок, що бездіяльність, на відміну від дії, не має моменту вчинення. Бездіяльність має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого вчинення особою протиправних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19) викладено наступний правовий висновок: «Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення». У постановах від 30 січня 2025 року у справі № 9901/524/21, від 06 лютого 2025 року у справі № 990/29/22, від 20 лютого 2025 року у справах № 9901/309/21 та № 9901/396/21 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь- який час за весь період, протягом якого вона триває. В іншому разі суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2025 року у справі № 9901/309/21, провадження № 11-231заі24, суд зробив наступні висновки: «Велика Палата Верховного Суду враховує, що в чинному законодавстві України не визначено поняття «триваюче правопорушення». Разом з цим за загальноприйнятим у теорії права визначенням «триваючим» вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення. Тобто протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначено строку, а продовжує тривати доти, допоки не будуть встановлені обставини, які дозволяють визначити, чи були дотриманні приписи закону в точному його розумінні. Підсумовуючи наведене вище, Велика Палата Верховного Суд констатує, що строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. В іншому разі суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку».\~ Щодо солідарної відповідальності Відповідачів Суд встановив наступне.\~ Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан, введений 24.02.2022 неодноразово продовжувався та діє і на даний час. Указом Президента України №587/2022 від 18.08.2022 утворено Бердянську міську військову адміністрацію Бердянського району Запорізької області (ідентифікаційний код 44754037). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Стаття 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення (стаття 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно із частинами 1, 4 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Порядок формування та організація діяльності рад визначаються Конституцією України, цим та іншими законами, а також статутами територіальних громад. Відповідно до статті 20 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень. Водночас, стаття 21 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону (стаття 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Водночас, як було вказано вище, Указом Президента України «Про введення воєнного стану» від 24.02.2022 №64 в Україні введений воєнний стан. Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України «Про правовий режим воєнного стану». Визначення поняття воєнного стану наведено в статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Так, воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. На територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи військові адміністрації (частина 1 статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»). Відповідно до частин 2, 3 статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» рішення про утворення військових адміністрацій приймається Президентом України за поданням обласних державних адміністрацій або військового командування. Військові адміністрації населених пунктів утворюються в межах територій територіальних громад, у яких сільські, селищні, міські ради та/або їхні виконавчі органи, та/або сільські, селищні, міські голови не здійснюють покладені на них Конституцією та законами України повноваження, а також в інших випадках, передбачених цим Законом. Військову адміністрацію населеного пункту (населених пунктів) очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади Президентом України за пропозицією Генерального штабу Збройних Сил України або відповідної обласної державної адміністрації. Абзацами 3 та 4 частини 7 статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що загальне керівництво діяльністю військових адміністрацій населених пунктів здійснюють керівники відповідних районних державних адміністрацій або начальники районних військових адміністрацій (у разі їх утворення). Безпосереднє керівництво військовими адміністраціями здійснюють їхні начальники. Відповідно до положень Постанови Верховної Ради України «Про здійснення начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 18.10.2022 у період дії воєнного стану в Україні та 30 днів після його припинення чи скасування начальник Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області крім повноважень, віднесених до його компетенції Законом України "Про правовий режим воєнного стану", здійснює повноваження Бердянської міської ради, її виконавчого комітету, Бердянського міського голови. Водночас, частина 6 статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлює, що начальник військової адміністрації: 1) забезпечує на відповідній території додержання Конституції і законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади; 2) організовує роботу відповідної військової адміністрації та здійснює керівництво її діяльністю, несе персональну відповідальність за виконання військовою адміністрацією покладених на неї повноважень; 3) призначає на посади та звільняє з посад посадових і службових осіб, інших працівників відповідної військової адміністрації; 4) є розпорядником бюджетних коштів; 5) представляє відповідну військову адміністрацію та територіальну громаду у відносинах із державними органами, органами місцевого самоврядування, громадськими об`єднаннями, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, громадянами; 6) звертається до суду щодо визнання незаконними актів органів місцевого самоврядування, місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ та організацій, які обмежують права та інтереси територіальної громади; 7) укладає від імені територіальної громади, відповідної військової адміністрації договори згідно із законодавством; 8) видає накази та розпорядження у межах своїх повноважень, які мають таку ж юридичну силу, що і рішення відповідної ради (рад). Накази, видані в межах повноважень місцевих рад, мають бути оприлюднені, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом; 9) веде особистий прийом громадян та забезпечує на відповідній території додержання законодавства щодо розгляду звернень громадян та громадських об`єднань. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі Кудла проти Польщі(Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі Гарнага проти України (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07, § 29). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі Афанасьєв проти України (заява № 38722/02, § 75)). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії зазначено, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. У рішенні від 29.06.2006 у справі Пантелеєнко проти України ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17.07.2008) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Постановою Верховного Суду у справі 331/147/22 (подібні правовідносини) встановлено, що згідно з пунктами 1.1, 1.2, 1.3 Статуту КП БМР «Бердянський центральний ринок», комунальне підприємство створене згідно з чинним законодавством України, засноване на комунальній власності територіальної громади м. Бердянська, від імені якої виступає Бердянська міська рада (власник). Підприємство підпорядковане власнику, підзвітне та підконтрольне уповноваженим органам власника. У справі № 331/536/22 Верховний Суд сформулював наступні правові висновки (Постанова від 31.07.2024): «73. Судами встановлено, що 27 листопада 2020 року між Бердянською міською радою (роботодавець) в особі міського голови та [PERSON] , (директор) укладено контракт, відповідно до якого [PERSON] , призначено на посаду директора КП Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» на термін із 30\~ листопада 2020 року до 29 грудня 2025 року (т. 1, а. с. 21-25). 74. Згідно з пунктами 1.1, 1.2, 1.3 статуту КП Бердянської міської ради «Бердянський центральний ринок» комунальне підприємство створене згідно з чинним законодавством України, засноване на комунальній власності територіальної громади м. Бердянська, від імені якої виступає Бердянська міська рада (власник). Підприємство підпорядковане власнику, підзвітне та підконтрольне уповноваженим органам власника. 75. Пунктом 7.3 статуту визначено, що директор підприємства призначається на посаду міським головою шляхом укладення з ним контракту. 76. Отже, [PERSON] \~ перебував у трудових відносинах з Бердянською міською радою. 77. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, зазначив, зокрема, відповідачем виконуючого обов`язки Бердянського міського голови, секретаря міської ради [PERSON].\~ 78. В подальшому за клопотання позивача ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2022 року замінено відповідача (виконуючого обов`язки Бердянського міського голови, секретаря міської ради) його правонаступником - начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області. 79. Абзацом 1 пункту 1 частини другої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що начальник військової адміністрації крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови. 80. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про здійснення начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 22 жовтня 2022 року у період дії воєнного стану в Україні та 30 днів після його припинення чи скасування начальник Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області, серед іншого, крім повноважень, віднесених до його компетенції Законом України «Про правовий режим воєнного стану», здійснює повноваження Бердянської міської ради, її виконавчого комітету, Бердянського міського голови. 81. Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував, що після заміни відповідача - виконуючого обов`язки Бердянського міського голови, секретаря міської ради на начальника Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області останній згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Верховної Ради України «Про здійснення начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області повноважень, передбачених частиною другою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» здійснює повноваження Бердянської міської ради, тобто є належним відповідачем у вказаній справі». Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 18.10.2022 № 2669-ІХ « Про здійснення начальником Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області повноважень, передбачених ч. 2 ст.10 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» комунальні підприємства Бердянської міської ради підпорядковуються начальнику Бердянської міської військової адміністрації. Відповідно до п.14 ч.1 ст. 91 Бюджетного кодексу до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на управління комунальним майном. Відповідно до підпункту 5 пункту 22 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, в умовах воєнного стану функції органів місцевого самоврядування, їх виконавчих органів, місцевих державних адміністрацій, військово-цивільних адміністрацій у частині бюджетних повноважень здійснюють військові адміністрації відповідно до Закону України«Про правовий режим воєнного стану». Окрім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2022 №252 «Деякі питання формування та виконання місцевих бюджетів у період воєнного стану» установлено, що, з метою оперативного та ефективного прийняття управлінських рішень для забезпечення безперебійного функціонування установ і закладів бюджетної сфери, комунальних підприємств та задоволення життєво необхідних потреб жителів територіальних громад у період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 р.№ 64 Про введення воєнного стану в Україні, виконання та формування місцевих бюджетів здійснюється відповідно до бюджетного законодавства з урахуванням особливостей, що встановлені даною Постановою. Так, підпунктом 2 пункту 1 зазначеної Постанови визначено, що управління коштами місцевих бюджетів здійснюється обласними військовими адміністраціями без оприлюднення нормативно-правових актів та інших документів, які застосовуються під час бюджетного процесу. Таким чином Бердянська міська військова адміністрація несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями КП БМР «БЕРДЯНСЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РИНОК» та є належним відповідачем у справі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 5023/4388/12 (провадження № 12-102гс18) зазначила, що у низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції. Крім того, ЄСПЛ також висловив позицію і щодо солідарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства. Відповідно до частини 1\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на встановлені судом фактичні обставини, на думку суду, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог. Посилання позивача на порушення трудового законодавства відповідачами є доведеними та обґрунтованими. Відповідачами не подано доказів на спростування аргументів позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved