Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про визначення місця проживання, встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини. В обґрунтування позову посилався на те, що 05 травня 2016 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У зареєстрованому шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану 01.09.2021 року, актовий запис № 281. Їх сім`я розпалася та навесні 2023 року відповідачка поїхала до м.Дніпра, де проживає окремо від позивача та дитини. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2024 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу було задоволено, шлюб розірвано. Позивач разом із сином проживають разом у сел.Васильківка, батько дитини самостійно піклується про його здоров`я, виховує, утримує, повністю замінює матір, відповідачка фактично не цікавиться дитиною, коштів не утримання не надає, станом здоров`я та розвитком дитини не займається та фактично ухиляється від участі у житті сина. Малолітній [PERSON] , [INFO] , відвідує дитячий садок, а саме - КЗ дошкільної освіти загального розвитку (ясла-садок) «Мальва» Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області з 01.03.2023 року та за час відвідування дитячого садка вихованням сина займався лише батько, приводив та забирав, відвідував батьківські збори, сплачував плату за харчування та цікавився життям сина. Фінансовий стан позивача дозволяє йому забезпечувати дитину усім необхідним. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] , а також встановити факт самостійного утримання [PERSON] , [INFO] , малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Саленко О.М. надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначив, що відповідачка прагне, аби син у майбутньому жив разом із нею, утім, на теперішній час у неї існують тимчасові труднощі, відсутнє особисте житло та вона не має змоги самостійно утримувати дитину, оскільки з цивільним чоловіком проживає у м.Дніпрі у винайманій квартирі. Відповідачка періодично приїздить до дитини, привозить солодощі та іграшки, однак квитанції про їх придбання не збереглися. Мати має бажання і в подальшому спілкуватися з дитиною, просить позивача не перешкоджати їй, тому заперечує проти остаточного визначення місця проживання дитини з колишнім чоловіком. Представник позивача [PERSON] - адвокат Шпиганович Є.А. у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій позовну заяву підтримав та просив її задовольнити у повному обсязі, судове засідання проводити без його участі. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Саленко О.М. у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог із підстав, викладених у відзиві на позов, судове засіданн проводити без його участі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області А.Дараган у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила суд ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Виконавчим комітетом Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області надано до суду рішення №109 від 14.05.2025 року «Про доцільність встанволдення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] ». Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] із 05.05.2016 перебували у зареєстрованому шлюбу, що підтверджується свідоцвом про шлюб, виданим Васильківсьим районним відділом державної реєстрації аків цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровьскій області, актовий запис №29 (а.с.9). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Васильківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №281 (а.с.10). Рішенням Касногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2024 по цивільній справі №204/8950/24, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11-12). Згідно з витягом із Реєстру застрахованих осіб Дежавного реєстру загальнообов`язового державного соціального страхування, дохід [PERSON] за 2023 рік склав 416 387,66 грн., за частину 2024 року склав 206 012,78 грн. (а.с. 15-16). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [PERSON] належть частка квартири [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину ВМВ № 347111 реєстр №2-3557 від 25.12.2008 року (а.с.17). Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 06.11.2024 року, для малолітнього [PERSON] створено належні умови проживання, дитина має окрему кімнату, місце для сну та розвитку, шафу для зберігання речей, одяг та взуття, іграшки та книги (а.с.22). Комунальним закладом дошкільної освіти загального розвитку «Мальва» надано довідку від 07.08.2024 №30 про те, що [PERSON] , [INFO] , дійсно відвідує КЗДО «Мальва» із 01.03.2023 року та за час відвідування дитячого садка вихованням сина займався батько, приводив та забирав, відвідував батьківські збори, сплачував плату за харчування та цікавив життям сина (а.с.23). Психологом «Центру життєстійкості» Васильківської селищної ради була проведена діагностика психологічного стану з дитиною - [PERSON] , [INFO] , із метою оцінки психологічного стану дій та дослідження психологічного клімату в родині. За результатами дослідження було встановлено, що у [PERSON] рівень розвитку дій сприйняття та узагальнення відповідає віку, формування розумових дій і внутрішнього плану свідомості через засвоєння дитиною зовнішніх дій із предметами і соціальних форм спілкування (інтеріоризація) добре розвинуті. Процеси пам`яті відповідають віковому розвитку. Дитина наслідує дії дорослих із побутовими предметами, у грі виконує обрану роль. Також, психологом зазначено, що [PERSON] добре йде на контакт, із цікавістю реагує на запропоновані ігри. Хороша зосередженість уваги. [PERSON] стан дитини стабільний, тривожність не виявлено. Важливим дорослим, якому дитина довіряє і з яким має міцний емоційний зв`язок, є батько хлопчика - [PERSON] . Емоційної близькості та прив`язаності до мами [PERSON] , під час обстеження, не виявлено. Зі слів батька, та за спостереженням у рольовій грі, більшість часу хлопчик проводить з батьком. Під час гри, [PERSON] обирав для батька [PERSON] роль «героя та захисника», що свідчить про довірливі стосунки та авторитетність батька для сина (а.с.24). Рішенням виконавчого комітету Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 14.05.2025 року вирішено: доцільно встановити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою його проживання: [ADDRESS] . Матір дитини [PERSON] , [INFO] , може безперешкодно спілкуватись з дитиною, попередньо повідомивши про свої наміри батька дитини. Батько дитини зобов`язуться не перешкоджати спілкуванню сина з матір`ю. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається зі спеціального Закону України «Про охорону дитинства» та інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини наявна перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної та розумової незрілості, потребують спеціальної охорони й піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася із батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 151 СК України визначено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За приписами ч. ч. 1-3 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Наведена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду по справі № 310/3195/18 від 29.07.2020. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 у справі №754/16535/19 (провадження №61-14623св21) вказано, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Аналіз норм чинного законодавства, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22 вказала, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Встановлення факту самостійного виховання дитини батьком не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Верховний Суд, у ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Аналогічний висновок висловлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2021 року, справа № 758/5545/18 (провадження № 61-466св20). У зв`язку з вищевикладеним, ретельно дослідивши усі надані сторонами докази та оцінюючи їх у сукупності, враховуючи встановлені обставини справи, тривалість окремого проживання матері від малолітньої дитини, що впливає на підтримання родинного зв`язку, зважаючи на відсутність у відповідачки доходу та власного житла, приймаючи до уваги наявність обґрунтованого висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, враховуючи найвищі інтереси дитини, суд дійшов висновку про доцільність встановлення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] , і встановлення факту його самостійного виховання та утримання сина. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved