Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 27.01.2024 № 129431 у розмірі 12807,55 грн, витрат зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн та на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.01.2024 між [PERSON] та ТОВ «Фінансова Компанія «КРЕДІПЛЮС» укладений договір про споживчий кредит № 129431 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. На виконання умов договору ТОВ «Фінансова Компанія «КРЕДІПЛЮС» перерахувало на платіжнукартку відповідачки кредитні кошти у розмірі у розмірі 6945,00 грн. Вказані кредитні кошти надані строком на 70 днів, тобто до 06.04.2024. Умовами вказаного договору передбачені проценти, які відповідачка мала сплачувати за користування кредитом 600,00% річних. Відповідачка взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 06.04.2024 у неї виникла заборгованість у розмірі 12807,55 грн, з яких 6945,00 грн заборгованість по кредиту, 5461,55 грн заборгованість по несплаченим відсотками за користування кредитом, 401,00 грн комісія за надання кредиту. 12.072024 між «Фінансова Компанія «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» укладений договір факторингу № 12072024, згідно з умовами якого позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за вказаним кредитним договором. Оскільки відповідачка, всупереч умов договору, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільна справа розподілена судді Скриль Ю.А. Ухвалою суду від 16.05.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін, витребувано з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформацію, що становить банківську таємницю, зокрема: чи емітувалась на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) платіжна картка маска-картки № [NUMBER] / чи емітувалась будь-яка інша платіжна картка на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); про зарахування коштів на картковий рахунок - маска карти № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 27.01.2024 по 01.02.2024 у сумі 5000,4 грн (безготівкове зарахування згідно транзакції № 1357084337 від 27.01.2024); чи є/був номер телефону [NUMBER] фінансовим номером телефону за картковим рахунком - маска картки № [NUMBER] та чи знаходиться/знаходився номер телефону [NUMBER] в анкетних даних [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ); у разі підтвердження зарахування коштів на картковий рахунок - маска карти № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період з 27.01.2024 по 01.02.2024 у сумі 5000,4 грн (безготівкове зарахування згідно транзакції № 1357084337 від 27.01.2024), надати первинні документи бухгалтерського обліку (банківські виписки/платіжні інструкції/доручення), що підтверджують таку інформацію; про повний номер рахунку маска-картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); у разі неможливості надати вказані первинні документи, надати інші, прирівняні до них (довідки/листи, що підтверджують факт зарахування коштів на рахунок - маска карти клієнта). Відповідачці визначений п1ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження для надання відзиву на позов. 04.06.2025 на виконання ухвали суду з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» надало запитувану інформацію та докази. Копію ухвали про відкриття провадження у справі направлено за місцем реєстрації відповідачки. Згідно з інформацією Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Довідками АТ «Укрпошта» про причини повернення поштових відправлення, останні повернулись до суду з відмітками від 18.06.2025 та від 11.07.2025 «за закінченням терміну зберігання». Відповідачка не подала до суду відзив на позовну заяву. Заяви та клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін від сторін до суду не надходили. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відзиву на позов та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. \~ \~ \~ \~Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 27.01.2024 між [PERSON] та ТОВ «Фінансова Компанія «КРЕДІПЛЮС» укладений договір про споживчий кредит № 129431 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, одноразовим ідентифікатором 9b7a1185. На виконання умов договору ТОВ «Фінансова Компанія «КРЕДІПЛЮС» 27.01.2024 перерахувало на платіжну картку відповідачки № [NUMBER] грошові кошти у сумі 5000,40 грн. Вказане підтверджено витребуваною з АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» інформацією про емітування платіжної картки № [NUMBER] на ім`я [PERSON] та випискою про рух коштів по картці від 03.06.2025 (клієнт [PERSON] ) за період з 27.01.2024 по 01.02.2024. Згідно з вказаною випискою АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про рух коштів встановлено, що відповідачка користувалась отриманими кредитними коштами у сумі 5000,4 грн. Відповідно до п. 2.2.1 Договору (індивідуальна частина) сума (загальний розмір) кредиту становить 6945,00 грн тта надається в наступному порядку: у розмірі 5000,40 грн на номер рахунку/картки позичальника № [NUMBER] , та у розмірі 1944,60 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нараховану відповідно до п. 2.5. Договору (індивідуальна частина). Відповідно до п. 2.5. Договору (індивідуальна частина) комісія за надання кредиту складає 1944,60 грн, що нараховується і підлягає сплаті одноразово в день укладення цього Договору за ставкою 28% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту. Розмір комісії за надання кредиту не може бути змінено. 12.07.2024 між «Фінансова Компанія «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» укладений договір факторингу № 12072024, згідно з умовами якого ТОВ "Фінансова Компанія "КРЕДІПЛЮС" передає (відступає) ТОВ "Фінансова компанія "ЕЙС" за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК "ЕЙС» приймає належні ТОВ "Фінансова Компанія "КРЕДІПЛЮС" права вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників, в тому числі й за договором споживчого кредиту № 129431, укладеним 27.01.2024 між ТОВ "Фінансова Компанія "КРЕДІПЛЮС" та [PERSON] . Відповідно до Акту приймання-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 12072024, до позивача перейшло право вимоги до боржників, в тому числі й за договором споживчого кредиту № 129431, укладеним 27.01.2024 між ТОВ "Фінансова Компанія "КРЕДІПЛЮС" та [PERSON] . Вказане також підтверджується витягом з Додатку № 1 до договір факторингу № 12072024 від 12.07.2024. Виконання вказаного договору факторингу підтверджується платіжною інструкцією від 12.07.2024 № 3103 про здійснення оплати позивачем на рахунок ТОВ "Фінансова Компанія "КРЕДІПЛЮС" за відступлення права вимоги згідно з Договором факторингу від 12.07.2024 № 12072024. Оцінивши докази, надані позивачем на підтвердження переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача, суд дійшов висновку про доведеність факту набуття права вимоги позивачем та наявності у нього порушеного права, яке підлягає судовому захисту. Дослідженням виписки АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про рух коштів встановлено, що остання містить інформацію про операції з поповнення платіжної кратки через термінал City24, зокрема: 28.01.2025 у сумі 4000,00 грн, 31.01.2024 у сумі 5200,00 грн та 31.01.2024 на 1800,00 грн. Вказані зарахування на платіжну картку суд не вважає такими, що були зараховані з метою повернення кредитних коштів у розмірі 5000,40 грн, оскільки згідно з п.3.4 публічної частини Договору про споживчий кредит від 27.01.2024, сплата суми кредиту, процентів а комісії здійснюється на поточний рахунок кредитодавця, вказаного в індивідуальній частині Договору, через банківську та іншу установу, а виписка АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» про рух коштів інформації про такі операції не містить. Відповідно до частин першої, другої статті 207ЦК України,правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже судом встановлено, що взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів у розмірі 5000,40 грн відповідачка не виконала, як наслідок вказана сума заборгованості за кредитом підлягає стягненню з позичальника відповідачки [PERSON] . Щодо стягнення\~розміру комісії\~за надання\~кредиту суд зазначає, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні) послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. За нормами ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» правління Національного банку України постановою 11.02.2021 №16 затвердило Правил розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (Далі- Правила). \~ \~ \~ \~ Відповідно до пункту 5 Правил Кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, Щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил. Кредитодавець має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на тому, що платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчі кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дають змогу змінювати процентну ставку та/або інші платежі за послуги кредитодавця, уключені до загальних витрат за споживчим кредитом, і такі зміни не можуть бути визначені на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил). Отже, як вбачається з умов Договору про споживчий кредит від 27.01.2024 та Правил надання споживчих кредитів, первісним кредитором встановлення комісії за надання кредиту, є правомірним, оскільки умовами укладеного між первісним кредитором та відповідачем Договором про споживчий кредит від 27.01.2024 передбачено нарахування комісії за надання\~кредиту та включено суму нарахувань по комісії до графіку платежів, а Правилами надання споживчих кредитів передбачено, що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії, інших обов`язкових платежів. Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19. Отже вимоги щодо стягнення розміру кредиту 5000,40 грн та комісії за надання кредиту у розмірі 1944,60 грн є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 5461,55 грн, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Дослідивши Договір про споживчий кредит від 27.01.2024 № 129431, суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між первісним кредитором та відповідачем регулюються нормами Закону України «Про споживче кредитування». Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності 24.12.2023, внесені зміни в Закон України «Про споживче кредитування», зокрема статтю 8 цього Закону доповнено частиною 5 «Максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.». Частиною 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону передбачено, що дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Відповідно до п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5 %». Суд зазначає, що Перехідні положення Закону застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту. Як встановлено судом, Договір про споживчий кредит № 129431 укладений 27.01.2024, тобто після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким доповнено ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» частиною 5 щодо максимального розміру денної процентної ставки, яка не може перевищувати 1%. Отже умови договору щодо встановлення денної процентної ставки мають відповідати ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», яка вступила в дію з 24.12.2023. Судом встановлено, що пунктом 2.7 індивідуальної частини Договору про споживчий кредит від 27.01.2024 № 129431 передбачена денна процентна ставка, яка складає 1,5245%, що не відповідає та суперечить нормам ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». Частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини 1 цієї статті, є нікчемним. Частиною 1 статті 27 ЦК України визначено, що правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 1 статті 1057-1 ЦК України передбачено, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Водночас ч.1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочинне створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Така позиція сформована Верховним Судом у постанові від 10.01.2024 у справі № 727/5461/23, Суд вказав, що: «нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (аb initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ірso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (egra omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/ набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ех officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах». Отже, умови п. 2.7 індивідуальної частини Договору про споживчий кредит від 27.01.2024 № 129431 щодо визначення денної процентної ставки у розмірі 1,5245% є нікчемними. Суд, визнавши нікчемність вказаного пункту щодо встановлення денної процентної ставки у розмірі 1,5245%, не застосовує нарахування процентів за користування кредитом виходячи з розміру максимальної процентної ставки 1%, встановлений Законом України «Про споживче кредитування», оскільки в силу нікчемності вказаних умов пункту 2.7 Договору, проценти є неузгодженими, а отже, не підлягають нарахуванню та стягненню. Щодо нарахування та стягнення комісії у розмірі 401,00 грн суд дійшов таких висновків. Відповідно до частин першої та другої\~статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»\~після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець, на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої\~статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»\~умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності\~Законом України «Про споживче кредитування»\~(10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті\~11, частини п`ятої статті\~12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19, провадження № 61-7416св20. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) суд зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору № 500958141 від 28 серпня 2014 року про сплату позичальником на користь банку комісій є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року». Відповідно до п. 2.4. індивідуальної частини Договору про споживчий кредит від 27.01.2024 № 129431 стандартний тариф комісії за управлінням та обслуговуванням кредиту складає 100,00 грн, знижений тариф комісії за управлінням та обслуговуванням кредиту становить 1,00 грн. Відповідно до п. 2.6 індивідуальної частини Договору про споживчий кредит від 27.01.2024 № 129431, встановлена періодичність сплати комісії за кредитом, зокрема 1 раз на два тижні, відповідно до дат, встановлених у Графіку платежів. Таким чином комісія була встановлена первісним кредитором за обслуговування кредитної заборгованості, тобто комісія є платою за послуги, що супроводжує кредит, тому пункти договору, які передбачають її сплату, є нікчемними. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 641/11984/15-ц. Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення заяви від 19.07.2019 № 1001360548701 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб щодо обов`язку позичальника двічі на місяць сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі або 1,00 грн або 100,00 грн є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06.11.2023 року у справі № 204/224/21. Ураховуючи викладене, суд вважає безпідставною вимогою щодо стягнення заборгованості за комісією за Договором про споживчий кредит від 27.01.2024 № 129431 у розмірі 401,00 грн, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що умови, які передбачають комісію за видачу кредиту, є нікчемними, та відповідно не підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5000,40 грн та заборгованості за комісією за надання кредиту у розмірі 1944,60 грн. Відповідно до 141 ЦПК України, ураховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог на 54,23%(6945*100:12807,55), судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1313,67 грн (2422,40*54,23%). Щодо витрат на правничу допомогу Відповідно до ч ч 1-4\~ст. 137ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 8\~статті 141ЦПК України\~передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. \~ \~ \~ \~Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. КС зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59\~Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат позивачем суду надано копію\~договору про надання правової допомоги від 04.02.2025 № 04/02/25-1; Протокол погодження вартості послуг як додаток № 2 до цього договору; Додаткову угоду № 6 до Договору про надання правової допомоги від 04.02.2025 № 04/02/25-1; Акт прийому-передачі наданих послуг як невід`ємна частина договору про надання правової допомоги від 04.02.2025 № 04/02/25-1; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреність від 04.12.2024. Дослідженням наданих доказів на підтвердження вартості наданих послуг з правничої допомоги встановлено, що вартість послуг за складання позовної заяви складає 5000,00 грн, вивчення матеріалів справи 1000,00 грн, підготовка адвокатського запиту 500,00 грн, підготовка та подачі клопотання про витребування доказів 500,00 грн, всього вартість витрат склала 7000,00 грн. Таким чином, вказані грошові кошти, витрачені на отримання правової допомоги позивачем у розмірі 7000,00 грн підлягають стягненню з відповідачки пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 3796,10 грн (7000*54,23%). На підставі наведеного та

Outcome: partial