Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

[PERSON] в інтересах своєї неповнолітньої дитини звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька посилаючись на те, що вона є матір`ю та законним представником [PERSON] . Між [PERSON] та відповідачем, батьком її дочки, шлюб не укладався. Вони мають дочку [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [PERSON] , проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де також з нею проживає дочка. У зв`язку із досягненням донькою 14 річного віку виникла необхідність у реєстрації місця проживання. Позивачка звернулася до Відділу «Центр надання адміністративних послуг» Борзнянської міської ради з питанням надати дозвіл на реєстрацію місця проживання, однак 27.01.2025 року державним реєстратором Можаровською Л.І. було відмовлено у реєстрації місця проживання (перебування) згідно п. 32 Постанови КМУ №265 від 07.02.2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання», де зазначено, що у разі подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особою, яка не досягла 18-річного віку, реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за згодою батьків або інших законних представників такої особи. Відповідач впродовж тривалого часу із донькою не спілкується, не бере участі у її вихованні та не надає згоди на реєстрацію дитини за адресою її місця проживання. Донька навчається у КЗ «Борзнянський ліцей» за теперішнім місцям реєстрації та проживанням матері, але залишається без зареєстрованого місця проживання. Батько дитини у добровільному порядку згоди на реєстрацію за місцем проживання матері не надає. За наявною інформацією відповідач проходить службу у військовій частині [NUMBER] [ADDRESS] . Відсутність такої реєстрації суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав гарантованих Конституцією та Законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Законний представник позивачки просить суд надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини за місцем реєстрації матері без письмової згоди батька /а.с.2-3/. Позивач в судове засідання не з`явився, але від його представника надійшла заява, в якій остання просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В разі неявки представника відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, також не подав відзив на позовну заяву, а тому зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування Борзнянської міської ради в судове засідання не з`явився про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] в м. Борзна Чернігівської області народилася [PERSON] , її батьком зазначено [PERSON] , матір`ю - [PERSON] /а.с.7/. 27.01.2025 року [PERSON] звернулася до органу реєстрації Борзнянської міської ради Чернігівської області із письмовою заявою про реєстрацію місця проживання. Судом встановлено, що на зворотному аркуші вказаної заяви наявний запис про відмову у реєстрації місця проживання на підставі п.32 постанови КМУ №265 від 07.02.2022 року «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання» /а.с.10/. Вирішуючи виниклий спір, суд зважує на наступні норми матеріального права. Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1 СК України). Відповідно до ч. 1, абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років - стаття 6 СК України. Ч. 1 ст. 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. В ст. ст. 1, 2, 5 та 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року зазначено, що дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У ст. ст. 1, 7 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, ратифіковано Україною 03.08.2006 року, набрала чинності в Україні 01.04.2007 року, акцентовано, що ця Конвенція застосовується до дітей, які не досягли 18-річного віку. Предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Під час розгляду справ, що стосуються дитини, судовий орган діє швидко для уникнення будь-яких невиправданих зволікань, а швидке виконання прийнятих рішень повинно бути забезпечене відповідною процедурою. У термінових випадках судовий орган при необхідності має повноваження приймати рішення, які підлягають негайному виконанню. З аналізу перелічених норм права слідує, що на суд покладено обов`язок захисту прав та інтересів дитини, створення необхідних умов її розвитку (в разі виникнення спору між батьками), право знати про своїх батьків та користуватися їх турботою, право не бути розлученими з батьками, право на належне піклування з боку батьків, право на проживання з батьками (в разі припинення шлюбних відносин) тобто комплексного захисту їх інтересів. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частини 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують на тому, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей - ч. 1 ст. 242 ЦК України. Положеннями частин 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Пунктами 31 та 32 постанови Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» визначено, що особи, які досягли 14-річного віку, самостійно подають заяву про реєстрацію місця проживання (перебування). У разі подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особою, яка не досягла 18-річного віку, реєстрація місця проживання (перебування) здійснюється за згодою батьків або інших законних представників такої особи. Згода не надається у разі коли особа є здобувачем освіти та здійснює реєстрацію свого місця проживання (перебування) в гуртожитку, що належить до сфери управління закладу освіти. Відсутність реєстрації місця проживання дитини за місцем її фактичного проживання суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, що гарантовані Конституцією України та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, право на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Відсутність письмової згоди одного з батьків не повинна бути перешкодою для здійснення реєстрації місця проживання дитини за адресою іншого з батьків. Враховуючи викладене, оскільки неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] , проте не зареєстрована за адресою свого проживання, спір між батьками про її місце проживання відсутній, батьки зареєстровані за різними адресами, отримати згоду батька на реєстрацію дитини не вбачається можливим, то суд, з урахуванням найкращих інтересів дитини, вважає, що в інтересах дитини необхідно надати дозвіл на реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За зазначених обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про повне задоволення позову з наведених вище мотивів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог витрати, понесені нею при зверненні до суду (сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про вжиття заходів забезпечення позову). На підставі наведеного та

Outcome: approved