Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] , представник [PERSON] звернулися до суду з позовом, який згодом 30.10.2023 року уточнили, до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Терещенко Микола Степанович, приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Колеснікова Наталя Леонідівна, та Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті Кривому Розі ради про визнання договору дарування удаваним, та розірвання договору, визнання договору дарування не дійсним, а саме просили визнати договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , до складу якого входить : житловог будинку А, загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 36, 00 кв.м., з господарчими спорудами: вбиральня літ «В», підвал літ «Г», гараж літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «Ж», навіс літ. «З», навіс тимчасовий літ. «И», огорожа №1-4, водоколонка І, замощення II., який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,0889 га. з кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житловог будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 18 лютого 2020 рок між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), посвідчений Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко Миколою Степановичем, зареєстрований в реєстрі за № 134 - удаваним. Встановити, що договір дарування від 18 лютого 2020 року будинку та земельної ділянки [ADDRESS] укладений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована), посвідчений Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Терещенко Миколою Степановичем, зареєстрований в реєстрі за № 134 - є договором довічного утримання з моменту укладання. Розірвати договір довічного утримання укладений 18 лютого 2020 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусо Криворізького міського нотаріального округу Терещенко Миколою Степановичел зареєстрований в реєстрі за № 134 та повернути у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , до складу якого входить : житлового будинку А, загальної площею 66,4 кв.м., житловою площею 36, 00 кв.м., з господарчими спорудами: вбиральня лі «В», підвал літ «Г», гарад літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «Ж», навіс літ. «З», наві тимчасовий літ. «И», огорожа №1-4, водоколонка І, замощення II., який розташований н земельній ділянці загальною площею 0,0889 га. з кадастровим номеро 1211000000:03:246:0037, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житловог будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка) які також повернути у власніс і [PERSON] . Визнати договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , до складу якого входить : житлового будинку А, загальної площею 66,4 кв.м., житловою площею 36, 00 кв.м., з господарчими спорудами: вбиральня лі «В», підвал літ «Г», гарад літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «Ж», навіс літ. «З», наві тимчасовий літ. «И», огорожа №1-4, водоколонка І, замощення II., який розташований к земельній ділянці загальною площею 0,0889 га. з кадастровим номеро 1211000000:03:246:0037, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житловог будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 24 травня 2023 рок між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] ] (обдарована), посвідчений Приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріальної округу Колесниковою Наталією Леонідівною, зареєстрований в реєстрі за № 445- не дійснії: (фіктивним). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] , на праві приватної власності належало домоволодіння, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Домоволодіння складається з: житлового будинку А, загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 36, 00 кв.м., з господарчими спорудами: вбиральня літ «В», підвал літ «Г», гарад літ. «Д», сарай літ. «Е», навіс літ. «Ж», навіс літ. «З», навіс тимчасовий літ. «И», огорожа №1-4, водоколонка І, замощення II. Також на праві приватної власності належала земельна ділянка за вказаною адресою [ADDRESS] , загальною площею 0,0889 га. кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, з цільовим призначенням для будівництва ьі обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка). В позивача є рідна сестра [PERSON] , яка зареєстрована та мешкає в належному їй будинку за адресою [ADDRESS] . [PERSON] , є інвалідом 2-ї групи, непрацездатний до трудової діяльності. Останній раз він проходив огляд в МСЕК 14.02.2022 року (копію довідки про інвалідність надає). Сім`ї та дітей не має. В будинку він мешкав один. В 2019 році, моя сестра [PERSON] , звернулася до позивача з питання передачі їй у власність належного позивачеві будинку. Сестра мотивувала тим, що на той час, він зловживав спиртними напоями, у зв`язку з чим стан здоров`я у нього був дуже поганий, та сестра казали, що він може передати у власність будинок стороннім особам, шахраям, яки наобіцяють начебто вигідні умови, а самі заволодіють його будинком, продадуть його,: а його просто викинуть з будинку на вулицю. Позивач спочатку не погоджувався на її пропозицію, а коли сестра стала казати, за те, що він передасть їй у власність будинок, то вона буде утримуваті його до смерті, а саме допомагати йому в утриманні будинку, буде сплачувати комунальні платежі, буде матеріально допомагати, прати речі, в будинку буде прибирати, то позивач погодився на її пропозицію. Будучи впевненим, що сестра буде дотримуватися своєї обіцянки, то 18.02.2020 року і з сестрою у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Терещенко М.С.. уклали договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №134. Відповідно до договору дарування, [PERSON] подарував сестрі [PERSON] належний йому житловий будиної земельну ділянку, що знаходяться за адресою [ADDRESS] . Однак, після того як вони уклали договір дарування, сестра помістила позивача до якогось молебенного притулку, де його утримували поза його волею. Через деякий час, він покинув цей притулок, приїхав за місцем своєї реєстрації та став проживати в належному йому колись будинку по [ADDRESS] . Приїхавши за місцем проживання, позивач став казати сестрі що вона не дотримується своїх домовленостей, не сплачує комунальні платежі, не допомагає йому матеріально, не пере його речі, не утримує та не прибирає будинок, він ж в силу своєї інвалідності не має такої можливості. Позивач також став казати сестрі, що якщо вона не дотримується домовленості, то нехай йому передасть у власність будинок. Сестра відмовилася передати позивачеві у власність будинок, також відмовилася виконувати домовленості між нами - утримувати позивача. Фактично між позивачем та сестрою був укладений договір довічного утримання, залишився проживати в будинку, який подарував, сестра в будинку не мешкає, хоч і між ними не були прописані усі види догляду, однак сестра казала позивачеві забезпечить його та його догляд відповідно до засад справедливості та розумності. Однак вона цього не робить, всі витрати по утриманню будинку, сплати комунальн платежів лежить на його плечах. Прати та прибирати в будинку він просить сусідів, так як в силу своєї інвалідності не має такої можливості. Як вище зазначив, що приїхавши за місцем його проживання з притулку , він став казати сестрі що вона не дотримується своїх домовленостей, не сплачує комунальні платежі, не допомагає матеріально, не пере речі, не утримує та не прибирає будинок, позивач же в силу своєї інвалідності не має такої можливості. Він також став казати сестрі, що якщо вона не дотримується домовленості, то нехай поверне йому у власність будинок . Просив сестру повернути йому у власність будинок та казати що він буде звертатися до суду почав приблизно з кінця 2022 року - початку 2023 року. Сестра відмовилася передати позивачеві у власність будинок а також відмовилася виконувати домовленості між нами - утримувати його. В липні 2023 року позивач подав до суду позовну заяву про повернення йому будинку, сестра знала, що позивач буде подавати до суду позов. До суду був наданий Договір дарування від 24 травні 2023 року посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Колесниковою Наталією Леонідівною, зареєстрований в реєстрі за №445. Відповідно до зазначеного договору дарування відповідач по справі [PERSON] РНОКПП [NUMBER] ,яка зареєстрована та проживає [ADDRESS] , подарувала своїй донці [PERSON] [INFO] , РНОКПП № [NUMBER] , яка зареєстрована [ADDRESS] , домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , а саме: Житловий будинок загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 36.0 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами: підвал Г, гараж Д, сарай Е, навіс 3, навіс (тимчасовий) И, огорожа 1 -4, водо колонка І, замощення II; Земельну ділянку площею 0,0889 га. кадастровий номер земельної ділянки 1211000000:03:246:0037, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка). Зазначений договір купівлі продажу вважаю не дійсним, фіктивним , вчинений з метою унеможливлення або зробити великі труднощі що до повернення будинку в власність позивача, з наступних підстав: [PERSON] достовірно знала, що позивач буду звертатися до суду з питання захисту своїх майнових прав та права проживання в будинку, та фактично напередодні перед: подачі позову - подарувала будинок. Донька [PERSON] - обдарована [PERSON] - в будинку не проживає, не утримує будинок, не сплачує комунальні платежі. [PERSON] - в будинку не зареєстрована. [PERSON] , хоч і зареєстрована за адресою [ADDRESS] , але на теперішній час постійно проживає в м. Одеса. Все вищезазначене свідчить про те, що договір дарування від 24 травні 2023 року фіктивний. Укладений не на настання цивільних прав та обов`язків та вчинений з метою унеможливлення або ускладнити позивачеві повернути будинок у власність, або з метою не виконання домовленостей позивача з [PERSON] - доглядати його, Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду. Ухвалою суду від 12.07.2023 року провадження у вказаній справі відкрито. 10.08.2025 року до суду надійшов відзив в якому відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, просили відмовити вказали наступне, 18.02.2020 року позивач [PERSON] та його сестра (відповідач по справі) [PERSON] уклали, за взаємною згодою , Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки. Дарувальник (позивач по справі) відповідно до власного волевиявлення, передав безоплатно у власність (подарував), а Обдарована (відповідач по справі) прийняла у власність (в дар) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку загальною площею 0,0889 га з кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які були предметом вказаного договору). Згідно п. 6 вказаного Договору: Сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням справжньої волі сторін, не вчинений під впливом тяжких обставин, умови договору відповідають реальній домовленості сторін.. П. 7 Договору передбачено, що сторони Договору розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Слід відмітити, що оскарження договору дарування, як і будь-якого договору, можливе з підстав, передбачених Цивільним кодексом: загальні підстави для оскарження договору дарування; оскарження договору дарування, вчиненого під впливом помилки; оскарження договору дарування, вчиненого під впливом обману; оскарження договору дарування, вчиненого під впливом насильства; оскарження договору дарування, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; оскарження договору дарування, який вчинено під впливом тяжкої обставини; форма договору дарування; позовна давність для оскарження договору дарування. Отже, Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки. Дарувальник (позивач по справі) відповідно до власного волевиявлення, передав безоплатно у власність (подарував), а Обдарована (відповідач по справі) прийняла у власність (в дар) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку загальною площею 0,0889 га з кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які були предметом вказаного договору) є правомірним і ніяк не удаваним. Щодо, твердження Позивача про намір укласти Договір довічного утримання: Такого поняття, як фактично укладений договір довічного утримання нормами чинного законодавства не передбачено. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 Цивільного кодексу України (далi - ЦК). Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним. Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передається за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК). право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис. Жодних домовленостей щодо утримання між позивачем та відповідачем не було. Він дійсно проживає у вказаному житловому будинку. Жодних доказів, що він потребує допомоги у побуті та не має можливості за собою доглядати до позовної заяви не надано. Окрім того, 24 травня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і земельної ділянки, згідно якого, [PERSON] ( Дарувальник ) передала майно у власність [PERSON] (Обдарованої), а остання приймає в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0, 0889 га, кадастровий номер:1211000000:03:246:0037, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний Договір посвідчено, приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Колесниковою Н.Л. Позивачем пропущений строк позовної давності. Загальна позовна давність встановляється тривалістю у три роки. Вимоги зазначені у позовній заяві заявлені через 3 роки 4 місяці 23 дні. За таких обставин, сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову (ч.4 статті 267 Цивільного кодексу України). Ухвалою суду від 27.11.2024 року витребувано від приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Терещенко Миколи Степановича копію архівної справи (засвідчену копію договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, земельної ділянки від 18.02.2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Від представника Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті Кривому Розі ради І. Титаренко та Н. Таборовець надійшли заява про розгляд справи за їх відсутності, покладалися на розсуд суду. Від приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Колеснікової Наталі Леонідівни надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, покладалися на розсуд суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити, пояснив, що сестра була ініціатором укладення договору, сказала, що він проп`є будинок. З умовою, що вона перепише будинок на його та свою доньок, що будуть допомагати йому. Сказала позивачеві, що він поїде в будинок відпочинку, приїхало авто та забрали позивача. Сестра говорила, що буде допомагати, купувати продукти, за комунальні послуги не обговорювали та за суму утримання не говорили. Була домовленість за продукти харчування, за гроші ні. Позивач був завжди в нетверезому стані, він говорив, що купити сестра спочатку купувала, ліки, продукти. Сестра забрала всі документи, під час укладення договору у нотаріуса, нотаріус повідомив, що укладається договір дарування, позивач його підписав та вони пішли. Коли підписував договір дарування розумів, що підписую. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов, пояснив по змісту позовної заяви, просив задовольнити, вказав, що доведено показами позивача та свідків, що між сторонами було укладено договір довічного утримання, який відповідачка спочатку виконувала, купувала позивачеві прокукти, виртачала певні кошти, є розписка, а потім відмовилася від виконання договору, не сплачувала комунальні послуги. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити, так як договір дарування був укладений з братом добровільно, позивач її рідний брат, ініціатива укласти договір дарування спільна, брат на той час не був хворий, вона не знає де її брат знаходився на лікуванні. За його згодою спільно помістили брата реабілітаційний центр, він там був тривалий час, був там за проханням мами, так як забирав у неї пенсію. Це було весь час так і коли брат перший раз був одружений і другий раз, а коли у мами увірвався терпець, то вона попросила його в реабілітаційний центр, мабуть було зловживання спиртними напоями. Вона брату нічого не обіцяла, сказала, що якщо від нього буде якесь прохання про допомогу, то вона йому допоможе, але він не просив допомоги, вона допомагала мамі. Брат живе в будинку сам, вона його не чіпає, не виганяла ніколи і не збирається цього робити. Цей будинок не був оформлений, вона його повністю оформила, зробила документи на будинок. Там було самочинне будівництво, вона його оформила. За будинок вона не сплачує, так як не користується ним. Перед укладенням договору дарування вона ходила на консультацію, до нотаріуса ходила двічі, спочатку брат хотів зробити договір дарування на доньку, але її не було у місті й тому оформили на відповідачку. Брат читав договір дарування, та знав який договір підписував. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в позові, пояснила відповідно відзиву та зазначила, що позивачем не доведено, що виникли інші правовідносини, окрім договору дарування, Доказів не надано, показами свідків це не підтверджено, так як вони не були присутніми при укладенні договору, натомість в судовому засіданні позивач особисто підтвердив, про намір укладення договору дарування та про що він ознайомлений був у нотаріуса, та що розумів наслідки укладення договору дарування. Коли підписував договір дарування у нотаріуса, знав та розумів, що підписує. Договір дарування укладений на добровільних засадах, жодних доказів зворотнього не надано. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти позову, просила відмовити за застосувати строк позовної давності. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає [PERSON] , його колишню дружину та доньку. [PERSON] сестра [PERSON] . Будинок був позивача, був його бабусі. Зараз знає зі слів, що будинок сестри [PERSON] . Зі слів матері [PERSON] та [PERSON] , вони переписали будинок на сестру [PERSON] , щоб вона за ним доглядала. Він тоді випивав тай підписав. Їх мама перед смертю голорила, що дарма переписала будинок на [PERSON] , думала вона буде доглядати брата, а вона там з`являлася дуже рідко. Свідок [PERSON] бачила рідко, вона приходила приносила якісь продукти, а потім пропала. Вона в будинку не жила та не живе. При укладанні договору свідок не була присутня, знає зі слів. Зі слів також знає, що [PERSON] була ініціатором укладення договору, свідкові не відомо чи був тиск на позивача під час підписання договору. Зі слів [PERSON] , сестра когось привезла додому і він підписав. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] позивач це її сусід навпроти. [PERSON] його сестра, вона приходила до нього приносила подукти, поїсти. [PERSON] приходила до нього багато разів, коли він пив. Вона сказала, що буде його доглядати. Мама його вмовила переписати будинок на його доньку та доньку сестри, щоб він його не пропив. Свідок бачила один раз як [PERSON] косила траву. Під час підписання договору в 2019 році, свідок не була присутня, все відомо лише зі слів [PERSON] та його матері. В судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що позивач [PERSON] її сусід. [PERSON] не знає, лише зі слів матері [PERSON] , знає, що у нього є дві сестри. Його покійна мама розповідача, що зробила помилку, що попросила сина переписати будинок на [PERSON] , думала, що вона буде за ним доглядати, а вона це не робила. Свідок [PERSON] побасила вперше на похоронах матері. Коли був договір свідкові не відомо, вона не була присутня при укладенні договору. Приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Терещенко Микола Степанович надав витребувані документи, а саме копію архівної справи (засвідчену копію) договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, земельної ділянки від 18.02.2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] . З якої вбачається, що 18.02.2020 року позивач [PERSON] та його сестра (відповідач по справі) [PERSON] уклали, за взаємною згодою, попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього договору та значення своїх дій, розуміючи українську мову, діючи вільно та маючи повну цивільну дієздатність, Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки. Дарувальник (позивач по справі) відповідно до власного волевиявлення, передав безоплатно у власність (подарував), а Обдарована (відповідач по справі) прийняла у власність (в дар) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку загальною площею 0,0889 га з кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які були предметом вказаного договору). Згідно п. 6 вказаного Договору: Сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням справжньої волі сторін, не вчинений під впливом тяжких обставин, умови договору відповідають реальній домовленості сторін. П. 7 Договору передбачено, що сторони Договору розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Суд, вислухавши пояснення всіх учасників, свідків, дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Так судом встановлено, що 18.02.2020 року позивач [PERSON] та його сестра (відповідач по справі) [PERSON] уклали, за взаємною згодою , Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки. Дарувальник (позивач по справі) відповідно до власного волевиявлення, передав безоплатно у власність (подарував), а Обдарована (відповідач по справі) прийняла у власність (в дар) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку загальною площею 0,0889 га з кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які були предметом вказаного договору). Згідно п. 6 вказаного Договору: Сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням справжньої волі сторін, не вчинений під впливом тяжких обставин, умови договору відповідають реальній домовленості сторін.. П. 7 Договору передбачено, що сторони Договору розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20). Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним (23 листопада 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 208/6630/19, провадження № 61-6482св22 (ЄДРСРУ № 107651719). Оскарження договору дарування, як і будь-якого договору, можливе з підстав, передбачених Цивільним кодексом: загальні підстави для оскарження договору дарування; Оскарження договору дарування, вчиненого під впливом помилки; оскарження договору дарування, вчиненого під впливом обману; оскарження договору дарування, вчиненого під впливом насильства; оскарження договору дарування, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; оскарження договору дарування, який вчинено під впливом тяжкої обставини; форма договору дарування; позовна давність для оскарження договору дарування. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки. Дарувальник (позивач по справі) відповідно до власного волевиявлення, передав безоплатно у власність (подарував), а Обдарована (відповідач по справі) прийняла у власність (в дар) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку загальною площею 0,0889 га з кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які були предметом вказаного договору) є правомірним і ніяк не удаваним. 24 травня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і земельної ділянки, згідно якого, [PERSON] ( Дарувальник ) передала майно у власність [PERSON] (Обдарованої), а остання приймає в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0, 0889 га, кадастровий номер:1211000000:03:246:0037, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний Договір посвідчено, приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Колесниковою Н.Л. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. На відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17). У супереч наведеним нормам, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування позивач помилявся щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення. Згідно копії архівної справи та договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, земельної ділянки від 18.02.2020 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] . З якої вбачається, що 18.02.2020 року позивач [PERSON] та його сестра (відповідач по справі) [PERSON] уклали, за взаємною згодою, попередньо ознайомлені нотаріусом з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог закону, усвідомлюючи природу цього договору та значення своїх дій, розуміючи українську мову, діючи вільно та маючи повну цивільну дієздатність, Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки. Дарувальник (позивач по справі) відповідно до власного волевиявлення, передав безоплатно у власність (подарував), а Обдарована (відповідач по справі) прийняла у власність (в дар) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку загальною площею 0,0889 га з кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які були предметом вказаного договору). Згідно п. 6 вказаного Договору: Сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням справжньої волі сторін, не вчинений під впливом тяжких обставин, умови договору відповідають реальній домовленості сторін. П. 7 Договору передбачено, що сторони Договору розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору, позивач мав намір укласти саме договір утримання та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме таким чином. Натомість в судовому засіданні сам особисто позивач підтвердив, про намір укладення договору дарування та про що він ознайомлений був у нотаріуса, та що розумів наслідки укладення договору дарування. Коли підписував договір дарування у нотаріуса, знав та розумів, що підписує. Договір дарування укладений на добровільних засадах, жодних доказів зворотнього суду не надано. Отже, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази та їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц. Позивачем під час розгляду справи не доведено, що між сторонами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування житлового будинку з надвірними будівлями , та не надано жодних доказів до суду. Свідками також не доведено вимоги позивача, та при наданні ними свідчень встановлено, що вони не буди свідками укладення правочину та дійними намірами сторін. П. 7 Договору передбачено, Дарувальник не має права вимагати від Обдарованої вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Принцип свободи договору як одна із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім того, позивач у судовому засіданні підтвердив саме про його намір укласти договір дарування з відповідачкою та обізнаність з предметом договору дарування. Отже, Договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, земельної ділянки. Дарувальник (позивач по справі) відповідно до власного волевиявлення, передав безоплатно у власність (подарував), а Обдарована (відповідач по справі) прийняла у власність (в дар) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельну ділянку загальною площею 0,0889 га з кадастровим номером 1211000000:03:246:0037, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які були предметом вказаного договору) є правомірним, а не удаваним. Підставами недійсності договору є: 1) недотримання в момент укладення договору стороною (сторонами) таких вимог: - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; 2) договір є недійсним, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин): у разі недотримання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору; укладення договору дарування від імені неповнолітнього без згоди органу опіки та піклування; 3) також договір є недійсним у разі: недотримання письмової форми; вчинення під впливом помилки; обману; насильства; під впливом тяжкої обставини, тощо. У цьому разі недійсність встановлюється судом. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Даний висновок зроблено у постанові ВС КЦС від 16.06.2020 року за результатами розгляду справи N 165/1368/17, В судовому засіданні позивач підтвердив, що він діяв без примусу, вільно, розумів, що укладає саме договір дарування, отже укладаючи договір дарування, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки укладення. Згідно п. 6 вказаного Договору: Сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, не помиляються щодо обставин правочину, ні одна із сторін навмисно не ввела другу сторону в оману щодо обставин правочину, правочин є виявленням справжньої волі сторін, не вчинений під впливом тяжких обставин, умови договору відповідають реальній домовленості сторін ВЕРХОВНИЙ СУД ПОСТАНОВА 29 березня 2024 р. N 523/13811/21; N 61-818св24. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. В судовому засіданні позивач підвередив наявність наміру у сторін створити юридичні наслідки , а саме укласти договір дарування, що підтверджено матеріалами справи та наданими нотаріусом документами. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд висновує, що позов не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами обставини щодо відсутності його волі під час укладення договору дарування, зокрема неправильного сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору він помилився стосовно його правової природи та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, адже, укладаючи вказаний договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення, а змінив свій намір щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час його укладення. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вказує наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідност. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу. Зокрема, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Згідно ч.ч. 3, 4ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4ст. 267 ЦК України). Також у постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі №910/18560/16(12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Судом визнано позовні вимоги не обгрунтованими та не доведеними, що є підставою для відмови у задоволенні позову, тому строк позовної давності не застосовується. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed