Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-22 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його наступним. [PERSON] , народилася [INFO] в с.Верхня Калуського району і її батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] постійно проживав у [ADDRESS] . [INFO] він помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме на будинковолодіння, що знаходиться у [ADDRESS] . 23 жовтня 2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Лесик В.Б. про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно. Однак, 30.04.2025 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на майно та відсутній документ, який визначає і підтверджує частку спадкодавця у спільній сумісній власності на дане нерухоме майно. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.04.1990 року, житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] . Як вбачається із довідки ТОВ «Перша земельна агенція» від 09.01.2025 року 22.12.2000 року на праві спільної сумісної власності за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - дублікат свідоцтва про право власності від 22.12.2000 року, б/н, виданий виконкомом Верхнянської сільської ради взамін свідоцтва про право власності від 10.04.1990 року, б/н, виданого виконавчим комітетом Верхнянської сільської ради на підставі рішення виконкому Калуської районної ради від 14.02.1990 року №17 (реєстровий запис №405, книга №3). Переходів права власності на даний об`єкт не реєструвалось. Свідоцтво про право власності від 22.12.2000 року на даний час відсутнє. Із довідки №27/06-02 від 15.05.2025, виданої Верхнянською сільською радою та випискою з по господарської книги вбачається, що в житловому будинку за адресою [ADDRESS] станом на 10.04.1990 були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , голова сім`ї, помер [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , дружина; [PERSON] , [INFO] , дочка; [PERSON] , [INFO] , дочка. Станом на 01.06.1990 рік господарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір (підстава по господарська книга обліку №7 за 1986-1990 роки, особовий рахунок № [NUMBER] , сторінка 91). Отже, співвласниками даного домоволодіння по [ADDRESS] були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору, їм належало по 1/4 частини житлового будинку, але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на цей будинок. Таким чином, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] відкрилася спадщина на 1/4 частку будинковолодіння по [ADDRESS] . В даний час позивачка прийняла спадщину після смерті батька і є єдиним спадкоємцем за законом, яка має намір оформити право власності на спадкове майно. Інших спадкоємців які б претендували на спадкове майно немає і позивачка вправі оформити право власності на спадкове майно. Інших спадкоємців, які в силу ст.1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині, немає, спадковий договір від імені спадкодавця не укладався. Будь яких претензій майнового та немайнового характеру до позивачки у зв`язку з набуттям нею одноосібно, а в подальшому оформлення за нею права власності на вищевказане домоволодіння після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , немає. Позивачка зазначає, що відповідачі по справі колишні члени колгоспного двору, мама позивачки [PERSON] та сестра, [PERSON] від свого законного права на частку в майні колишнього колгоспного двору, від участі у виділі права власності на частку в житловому будинку із відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також від отримання свідоцтва на вищезазначене майно добровільно відмовились. Також жоден із співвласників не виготовив правовстановлюючих документів на належні їм частки вищевказаного будинку. Оскільки, частки колишніх членів колгоспного двору у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровані, то недоцільно звертатися до державного реєстратора з заявою про відмову від права власності на належні частки. По-скільки відповідачі не заперечують щодо визнання за мною права власності на все домоволодіння, враховуючи належні позивачці частки у майні колишнього колгоспного двору, позивачка просить суд визнати за нею право власності в цілому на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28.05.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за даною позовною заявою. Призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначила, що позов підтримує в повному обсязі (а.с.46). У підготовче судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, однак подали суду заяви про визнання позовних вимог, в яких повністю визнали позов, а також просили справу розглянути у їх відсутності. Зазначили, що добровільно відмовляються від своєї частки у майні колишнього колгоспного двору та від права власності на домоволодіння по [ADDRESS] . Будь-яких претензій майнового і немайнового характеру до [PERSON] не мають (а.с.43, 47). Згідно абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідачем по справі визнано вимоги позивача і це визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у відповідності до частини четвертої статті 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] в с.Верхня Калуського району і її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується фотокопією свідоцтв про народження та про одруження (а.с.15, 16). [PERSON] постійно проживав у [ADDRESS] (а.с.11). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується фотокопією свідоцтва про смерть (а.с.7). Судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме на будинковолодіння, що знаходиться у [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.04.1990 року, житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] (а.с. 19). Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Лесик В.Б. про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно. Однак, 30.04.2025 року нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на майно та відсутній документ, який визначає і підтверджує частку спадкодавця у спільній сумісній власності на дане нерухоме майно (а.с.8). Як вбачається із довідки ТОВ «Перша земельна агенція» від 09.01.2025 року 22.12.2000 року на праві спільної сумісної власності за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - дублікат свідоцтва про право власності від 22.12.2000 року, б/н, виданий виконкомом Верхнянської сільської ради взамін свідоцтва про право власності від 10.04.1990 року, б/н, виданого виконавчим комітетом Верхнянської сільської ради на підставі рішення виконкому Калуської районної ради від 14.02.1990 року №17 (реєстровий запис №405, книга №3). Переходів права власності на даний об`єкт не реєструвалось (а.с.20). Судом встановлено, що свідоцтво про право власності від 22.12.2000 року на даний час відсутнє. Із довідки №27/06-02 від 15.05.2025, виданої Верхнянською сільською радою та випискою з по господарської книги вбачається, що в житловому будинку за адресою [ADDRESS] станом на 10.04.1990 були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , голова сімї, помер [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , дружина; [PERSON] , [INFO] , дочка; [PERSON] , [INFO] , дочка. Станом на 01.06.1990 рік господарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір (підстава по господарська книга обліку №7 за 1986-1990 роки, особовий рахунок № [NUMBER] , сторінка 91) (а.с.11, 12, 13). Також в 2025 році було виготовлено технічний паспорт на будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] (а.с.21-31). Відповідно до Закону України «Про власність» з 15.04.1991р. відбулося усуспільнення власності колгоспно-кооперативної у приватну суспільну сумісну власність. Майно придбане внаслідок спільної праці сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Згідно ст. 120 ЦК України (в редакції 1963 р.) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно. У відповідності ст. 121 ЦК України (в редакції 1963 р.) володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Згідно ч. 2 ст. 123 зазначеного вище Кодексу, розмір частки члена двору встановлюється, виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, співвласниками домоволодіння по [ADDRESS] були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору, їм належало по 1/4 частини житлового будинку, але після ліквідації колгоспних дворів вони не отримали свідоцтв та у встановленому законом порядку не зареєстрували своє право власності на цей будинок. Таким чином, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилася спадщина на 1/4 частку будинковолодіння по [ADDRESS] . Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пленум Верховного Суду України у п.23постанови № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження Судом встановлено, що позивачка прийняла спадщину після смерті батька і є єдиним спадкоємцем за законом, яка має намір оформити право власності на спадкове майно. Інших спадкоємців які б претендували на спадкове майно немає. Інших спадкоємців, які в силу ст.1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині, немає. Відповідачі по справі колишні члени колгоспного двору, мама позивачки [PERSON] та сестра [PERSON] від свого законного права на частку в майні колишнього колгоспного двору, від участі у виділі права власності на частку в житловому будинку із відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також від отримання свідоцтва на вищезазначене майно добровільно відмовились. Також жоден із співвласників не виготовив правовстановлюючих документів на належні їм частки вищевказаного будинку. Будь яких претензій майнового та немайнового характеру до позивачки у зв`язку з набуттям нею одноосібно, а в подальшому оформлення за нею права власності на вищевказане домоволодіння після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , немає. Крім цього, згідно п.2 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. А відповідно до ч. 1 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Згідно ч. 3 ст. 347 ЦК у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державний реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Оскільки частки колишніх членів колгоспного двору у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровані, недоцільно звертатися до державного реєстратора з заявою про відмову від права власності на належні частки. Відповідно до ст. 121 ЦК Української РСР (в редакції від 18.07.1963 р.) володіння користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх члені двору. Оскільки відповідачі не заперечують щодо визнання за позивачкою права власності на все домоволодіння, то суд приходить до висновку, що за позивачкою слід визнати право власності на вищезазначене спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved