Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

03.10.2024 року позивач звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області до відповідача із вищезазначеним позовом в якому просить: визнати поважною причиною пропуску строку на подання даного позову; поновити його на роботі оператора технологічних установок у Товаристві з обмеженою відповідальністю "ПРОНТОНА"; а також стягнути з відповідача на його користь: - середній заробіток за час вимушеного прогулу з «10» березня 2023 р. до дня поновлення на роботі; - заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01.08.2022 по 10.03.2023р. в сумі 43333,33 грн.; - моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23.06.2021 року він був прийнятий на роботу до ТОВ "ЛІДЕР ТЕЙП ТМ" на посаду оператора технологічних установок, згідно наказу № 06-к від 23.06.2021. В наступному, ТОВ "ЛІДЕР ТЕЙП ТМ" змінив свою назву на ТОВ "ПРОНТОНА". У зв`язку з повномасштабною агресією Росії проти України, 04.03.2022 р. позивача було мобілізовано до лав збройних сил України, а 06.06.2024 р звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я відповідно до наказу № 164. В липні 2024 позивач звернувся до адміністрації відповідача з метою поновлення на роботі, (за адресою місцезнаходження виробничих потужностей, - м.Одеса) та дізнався, що його, згідно до наказу № 03 від 10.03.2023 звільнено з займаної посади за ст.38 КЗпП України, також йому в липні 2024 було видано трудову книжку. Проте, жодних заяв стосовно звільнення позивач не підписував,ижодних повідомлень, як і копії спірного наказу про звільнення не отримував, як і не отримав письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116 КЗпП ВУкраъни) та своєї трудової книжки у строк, встановлений чинним законодавством з моменту звільнення. Відтак, позивач не знав та не міг знати про прийняття відповідачем протизаконного наказу № 03 від 10.03.2023 р. про своє звільнення. Позивач вважає своє звільнення незаконним з посиланням на ст.ст.38, 116, 119, 232, 233, 235 КЗпП України. Також, позивач вважає, що на його користь має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу з «10» 03 2024 р. до дня поновлення на роботі. Так, відповідно до довідки ПФУ (Форма ОК-5) розмір заробітної плати позивача за останні два місяці її нарахування та виплати ( червень-липень 2022) становила 6500,00 гр. на місяць, станом на момент подачі даного позову - на 10.08.2024 середній заробіток за час вимушеного прогулу становить (6500,00*17міс) = 110500,00 грн. В обґрунтування цієї вимоги посилається на до ч.2 ст.235 КЗпП України відповідно до якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Крім того, в порушення ч.1, ч.2 ст.119 КЗпП України та Закону України "Про оплату праці" відповідач, починаючи з серпня 2022 припинив виплачувати позивачу заробітну плату. Так, заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2022 по 10.03.2023 р. становить - 43333,33 грн. (6500,00*7+ 6500,00/3). Також, позивач просить врахувати ту обставину, що він, виконуючи свій обов`язок по захисту Батьківщини, втратив здоров`я та є обмежено працездатним, а такі зухвалі та протизаконні дії відповідача завдали позивачу значних страждань, у зв`язку з чим він просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку оцінює в 100000,00 грн Представник позивача, адвокат Сонько В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача у справі, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини, на які позивач та його представник посилаються в позові, як на підставу своїх вимог, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами по справі, відповідно до наказу № 06-к від 23.06.2021 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ "ЛІДЕР ТЕЙП ТМ" на посаду оператора технологічних установок, в наступному, ТОВ "ЛІДЕР ТЕЙП ТМ" змінив свою назву на ТОВ "ПРОНТОНА". 04.03.2022 р. позивача було мобілізовано до лав Збройних Сил України у зв`язку з повномасштабною агресією Росії проти України, що підтверджується копією військового квитка серія [NUMBER] від 04.03 2022 року та посвідченням учасника бойових дій серія [NUMBER] від 30.10.2023 року. 06.06.2024 р позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я відповідно до наказу № 164 командира військової частини [NUMBER] , що підтверджується витягом з наказу та довідкою МСЕК серія 12 ААГ №461638 від 28.03.2024 року згідно якої позивачу встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з отриманою травмою пов`язаною з проходженням військової служби. Отже, судом встановлено, що з 04.03.2022 року по 06.06.2024 року позивач перебував на військовій службі в Збройних Силах України згідно Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" №69/2022 від 24.02.2022, військова частина [NUMBER] . Як вбачається з трудової книжки позивача та копії наказу ТОВ "ПРОНТОНА" № 03 від 10.03.2023, 10.03.2023 його було звільнено із займаної посади оператора технологічних установок ТОВ "ПРОНТОНА", на підставі наказу № 03 від 10.03.2023 за статтею 38 КЗпП України. Відповідно ст. 38 КЗпП України розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, здійснюється виключно з ініціативи працівника. Проте, як стверджує позивач він не подавав відповідачу будь-яких заяв про звільнення, а заява від імені позивача, якщо така взагалі існує - є сфальшованою. Відповідач дану обставину жодним чином не спростував, не скористався своїм правом на подання заперечень на позовну заяву. Тому, з урахуванням пояснень позивача та підтвердженою документами обставиною, що позивач з 04.03.2022 року по 06.06.2024 року перебував на військовій службі в Збройних Силах України, є сумнівним той факт, що позивач міг подати таку заяву відповідачу, доказів наявності письмової заяви про звільнення за власним бажанням, написаною позивачем, не надано, інші документи, що підтверджують намір позивача звільнитись за власним бажанням в матеріалах справи також відсутні, а відтак суд приходить до висновку, що що у відповідача не було законних підстав для видачі наказу № 03 від 10.03.2023 про звільнення позивача, його звільнення відбулося без жодних на те підстав, та з порушенням чинного законодавства про працю, а тому даний наказ відповідача підлягає скасуванню. Відповідно до вимог ч.1\~ст.235 КЗпП України\~у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не мав правових підстав для звільнення позивача з роботи за відсутністю заяви про звільнення його з роботи за власним бажанням на підставі\~статті 38 КЗпП України, а відтак позовні вимоги в частині поновлення на роботі підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.\~Оскільки позовна вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі, стосовно якої суд прийшов до висновку про її задоволенню, то і позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також, підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, у відповідності до зазначеної норми матеріального права, порушені права працівника незаконними діями роботодавця (звільнення, переведення, відсторонення тощо) підлягають захисту шляхом їх поновлення та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 вказала, що середній заробіток за ч.2 ст.\~235\~КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого ч.2\~ст. 235 КЗпП Українипозивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі п. 1 ч.1\~ст. 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з ч.2\~ст. 233 КЗпП Українита не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного ч.2ст. 235 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно дост.\~27\~Закону України\~«Про оплату\~праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~року №\~100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Так, відповідно до довідки ПФУ (Форма ОК-5) розмір заробітної плати позивача за останні два місяці її нарахування та виплати ( червень-липень 2022) становила 6500,00 грн на місяць. Відтак, на користь позивача має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу з «10» 03 2023 р. до дня поновлення на роботі. (10.03.2023 року по по день поновлення на роботі (27 місяців х6500 грн) ) Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01.08.2022 по 10.03.2023 р. в сумі 43333,33 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч.2\~ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»\~\~(у редакція на момент виникнення правовідносин) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті\~53\~і частиною другою статті\~57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті\~44, частиною першою статті\~54\~і частиною третьою статті\~63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою\~статті 46 Закону України "Про вищу освіту". Відповідно до ч. 3\~статті 119 Кодексу законів про працю України\~\~(у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і\~середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. 24 лютого 2022\~року Указом Президента України № 64/2022\~на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій\~статті 119 КЗпП\~слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада". Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12 вересня 2023 року у справі № 210/4194/22 та постанові від 14 вересня 2023 року у справі № 210/4198/22,«із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні». З матеріалів справи вбачається, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ "ПРОНТОНА" на посаді оператора технологічних установок, був мобілізований до Збройних сил України з 04 березня 2022 року.\~Тому з урахуванням положень ч. 3\~ст. 119 КЗпП\~за ним, як працівником ТОВ "ПРОНТОНА" зберігався середній заробіток до 18 липня 2022 року включно, який йому і був виплачений до липня 2022 року включно. Щодо виплат середнього заробітку за таким працівником після 18 липня 2022 чинним законодавством не передбачено, а тому, з урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000 грн, завданої незаконним звільненням, суд зазначає наступне. Пунктом 9 ч.2 ст.16\~ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Стаття 237-1\~КЗпП України визначає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У відповідності до п. 3Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем підтверджено факт порушення його законних прав, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань, тривалості відновлення порушених трудових прав, оскільки позивач був позбавлений заробітної плати, докладав зусиль щодо відновлення своїх порушених прав в судовому порядку, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Разом з тим, з огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, який вказаний позивачем у розмірі 100000,00 грн., є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача та вважає, що грошова сума у розмірі 5000,00 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану незаконним звільненням моральну шкоду. Згідно з ч.5\~ст.235 КЗпП України\~рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до п.4 ч.1\~ст.430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~\~оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовом про поновлення на роботі, на користь держави слід стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422 гривня 20 копійок, в тому числі: 1211 гривень 20 копійок\~за вимогою немайнового характеру про поновлення на роботі, та 1211 гривень 20 копійок за вимогами майнового характеру щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Інших документально підтверджених судових витрат по справі не значиться. На підставі викладеного,

Outcome: partial