Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Мукачівської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивачі є спадкоємцями [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . За життя [PERSON] на випадок свої смерті 21.09.2018 року склала заповіт в якому все своє майно заповіла в рівних частках [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з майна належного їй майна та майна [PERSON] (рідного брата [PERSON] ), який помер [INFO] . Зазначене позивачі обґрунтовують тим, що їхня бабуся [PERSON] була сестрою [PERSON] . Після смерті [PERSON] бабуся [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті брата, однак не встигла оформити свої спадкові права у зв`язку із смертю. При цьому до складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , належить квартира за адресою [ADDRESS] , житловий будинок за адресою [ADDRESS] , та грошові кошти в загальному розмірі 434766,60 грн., що знаходяться на банківських рахунках. Таким чином [PERSON] та [PERSON] вважають, що їм, як спадкоємцям за заповітом після смерті бабуся [PERSON] також має належати і належне [PERSON] майно. Звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за померлою бабусею, [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі такого у зв`язку з тим, що крім заяви [PERSON] про прийняття спадщини нотаріусу також була подана заява [PERSON] про прийняття спадщини за померлим [PERSON] . Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2025 року [PERSON] та [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на спірне майно з тих підстав, що [PERSON] є неналежним відповідачем та на має права на спадкування. Таким чином, позивачі просять визнати за ними в рівних частках право власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] ; право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] та грошові кошти, які знаходяться в банківських установах, в порядку спадкування після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 02.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Підготовче судове засідання призначено на 28.05.2025 року. Ухвалою суду від 28.05.2025 року задоволено клопотання про витребування доказів. Підготовче засідання відкладено на 19.06.2025 року та на 03.07.2025 року. Ухвалою суду від 03.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.07.2025 року. 21.05.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву встановлено, що відповідач проти позову заперечує та зазначає, що відсутні підстави для його задоволення. Зазначає, що до матеріалів справи не надано жодних доказів, які підтверджують родинний зв`язок між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] . Також зазначає, що у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії не згадано [PERSON] , що є значним процесуальним недоліком. У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 30.05.2025 року від представника позивачів, адвоката Заливчного Я.В., надійшла відповідь на відзив у якій зазначає, що в заповіті вказані спадкоємцями позивачі, а тому на них не покладається тягар доказування родинних зв`язків із померлою [PERSON] , оскільки право на спадщину мають особи, визначені в заповіті, тобто будь-які особи незалежно від наявності між ними та спадкодавцем родинних зв`язків. Позивачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача [PERSON] , адвокат Шушман В.А. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про проведення судового засідання без його участі. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] , адвокат Заливчий Я.В., в судовому засіданні просив позов задовольнити з наведених у ньому підстав. Додатково пояснив, що відповідач [PERSON] жодного стосунку до померлого [PERSON] як і до його майна не має. У зв`язку з чим на якій підставі [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини за померлим [PERSON] йому не відомо, а тому взагалі не вважає його спадкоємцем [PERSON] . Позивачі прийняли спадщину у належний спосіб, проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову з наведених у відзиві підстав. Заслухавши позиції сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В межах розгляду цієї справи судом ухвалою від 28.05.2025 року витребувано копію спадкової справи № 22/2020, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] та копію спадкової справи № 41/2020, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Із вказаних спадкових справ судом встановлено таке. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.02.2020 року. Після смерті [PERSON] в межах визначеного ЦК України строку його рідною сестрою [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини, що стверджується заявою від 11.02.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 33. Факт родинних зв`язків між [PERSON] та [PERSON] як брат і сестра стверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 12.05.1961 року, записом про народження № 1 від 05.01.1926 року [PERSON] . Не отримавши свідоцтво про право на спадщину [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21.04.2020 року. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, складений 21.09.2018 року та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 664. Відповідно до цього заповіту [PERSON] все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та все те, що буде належати їй на час смерті заповіла в рівних частках позивачам [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в межах визначеного ЦК України строку були подані заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що стверджується заявою від 22.04.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 44 та заявою від 06.05.2020 року, зареєстрована в реєстрі за № 52. З постанови приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянової О.В. від 19.04.2021 року встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] з тих наступних підстав. Так, нотаріусом встановлено, що [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса щодо видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , на спадкове майно, що належало рідному брату спадкодавиці [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його рідна сестра [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових справ. При цьому нотаріусом встановлено, що в матеріалах заведеної нею спадкової справи № 22/2020 після смерті [PERSON] є копія спадкової справи № 41/2020, заведеної після смерті [PERSON] . В матеріалах спадкової справи № 41/2020 крім заяви про прийняття спадщини за законом [PERSON] є також заява про прийняття спадщини [PERSON] . За змістом заяви про прийняття спадщини [PERSON] , який у встановлений законом строк спадщину прийняв, не можливо встановити родинний зв`язок із померлим [INFO] [PERSON] та до якої черги спадкоємців [PERSON] відноситься. З постанови приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянової О.В. від 04.06.2025 року встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] з тих наступних підстав. Так, нотаріусом встановлено, що [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса щодо видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] , на спадкове майно, що належало рідному брату спадкодавиці [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була його рідна сестра [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових справ. При цьому нотаріусом встановлено, що в матеріалах заведеної нею спадкової справи № 22/2020 після смерті [PERSON] є копія спадкової справи № 41/2020, заведеної після смерті [PERSON] . В матеріалах спадкової справи № 41/2020 крім заяви про прийняття спадщини за законом [PERSON] є також заява про прийняття спадщини [PERSON] . За змістом заяви про прийняття спадщини [PERSON] , який у встановлений законом строк спадщину прийняв, не можливо встановити родинний зв`язок із померлим [INFO] [PERSON] та до якої черги спадкоємців [PERSON] відноситься. Таким чином нотаріусом зроблено висновок про те, що з матеріалів спадкової справи № 41/2020 неможливо встановити коло спадкоємців, оскільки не всі особи, які подали заяви про прийняття спадщини, а саме [PERSON] , надали підтверджуючі документи щодо родинних та інших відносин зі спадкодавцем, а тому не можливо вирахувати яку саме частку у спадщині прийняла рідна сестра померлого [PERSON] - [PERSON] та на отримання якого спадкового майна мають право спадкоємці померлої [PERSON] . З оглядку на такі обставини нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Одночасно судом встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2025 року [PERSON] та [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на спірне майно з тих підстав, що [PERSON] є неналежним відповідачем та на має права на спадкування за померлим [PERSON] . Рішення набрало законної сили 17.02.2025 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відтак судовим рішенням встановлено про те, що [PERSON] не має спадкових прав щодо майна померлого [PERSON] . За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У ст. 1258 ЦК України зазначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України. Статтею 1262 ЦК України визначено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За наведеного судом встановлено, що [PERSON] в порядку спадкування за законом прийняла спадщину за померлим братом [PERSON] проте не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку із смертю. В подальшому, позивачі [PERSON] та [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом прийняли спадщину за померлою бабусею [PERSON] проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. У статті 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В силу вимог ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. В свою чергу у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Щодо спірного майна встановлено наступне. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 226881896 від 05.10.2020 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9831144 від 14.02.2006 року за померлим [PERSON] зареєстровані на праві приватної власності будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Згідно з листом АТ «Державний ощадний банк України» від 29.12.2020 року встановлено, що станом на 23.12.2020 року у [PERSON] є відкриті рахунки в АТ «Державний ощадний банк України» на яких знаходяться грошові кошти у розмірі 6526,15 грн., 2433,25 грн., 2216,95 грн., 1432,20 грн, що разом становить 12608,55 грн. Крім того, відповідно до відповіді № 20.1.0.0.0/7-201218/4550 від 18.12.2020 року, встановлено, що у [PERSON] є відкриті рахунки в АТ КБ «ПриватБанк» та залишок коштів на рахунку складає 67,10 грн. Також, відповідно до листа № 03 від 13.01.2021 року КС «Святий Мартин» сума депозитних внесків [PERSON] становить 30000,00 грн. та відсотків 905,62 грн. Згідно з листом № 272/47.7-БТ від 04.02.2021 року встановлено, що у АТ «ТАСКОМБАНК» на ім`я померлого [PERSON] відкриті рахунки, на яких залишились кошти у розмірі 101703,81 грн. Відповідно до листа АТ «Акцент-Банк» від 05.02.2021 року на ім`я померлого [PERSON] відкриті рахунки, на яких залишились кошти у розмірі 3,90 грн., 843,71 грн. та 70249,33 грн. З листа АТ «Альфа-Банк» від 02.03.2021 року встановлено, що в АТ «Альфа-Банк» на ім`я померлого [PERSON] відкриті рахунки, на яких залишились кошти за договором банківського вкладу у розмірі 218384,58 грн. Зазначене нерухоме майно та грошові кошти і є спірним спадковим майном, право власності на яке, просять позивачі визнати за ними в рівних частинах. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що позивачі прийняли спадщину на належне померлій [PERSON] спадкове майно, а [PERSON] в свою чергу прийняла спадщину за померлим братом [PERSON] проте не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку із смертю, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів про визнання права власності на нерухоме майно та грошові кошти в порядку спадкування слід задовольнити та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , в рівних частках, а саме по 1/2 частці. Також слід визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на грошові кошти на загальну суму 434766,60 грн., що знаходяться на банківських рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] , [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ), а саме в АТ «Державний ощадний банк України» в загальній сумі 12608,55 грн., в АТ КБ «ПриватБанк» в загальній сумі 67,10 грн., в КС «Святий Мартин» в загальній сумі 30905,62 грн., в АТ «ТАСКОМБАНК» в загальній сумі 101703,81 грн., в АТ «Акцент-Банк» в загальній сумі 71096,94 грн., в АТ «Альфа-Банк» в загальній сумі 218384,58 грн. в рівних частках, а саме по 1/2 частці.

Outcome: approved