Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

04.03.2025 позивач [PERSON] подав до суду через Електронний суд позов, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10.04.2025 просив стягнути з відповідача Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради на його користь [PERSON] у відшкодування майнової шкоди 8992 грн. та у відшкодування моральної шкоди 41000 грн. з утриманням податку та обов`язкових платежів. В обґрунтування заявленого позивач посилається на те, що Закарпатський окружний адміністративний суд виніс рішення від 04 листопада 2021 року у справі №260/4942/21, яким позов [PERSON] до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради задовольнив; визнав протиправними дії Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради щодо нарахування та виплати [PERSON] щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі меншому, ніж передбачено частиною п`ятою статті 13 Закону № 3551-ХІІ. 04 грудня 2021 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року у справі №260/4942/21 набуло законної сили. Головним державним виконавцем Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Відділу примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень у Закарпатській області 14 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження ВП №67879992. Після винесення двох постанов про накладення штрафу виконавче провадження було закінчено 29.12.2022 за ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України та передано на досудове розслідування до Ужгородського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, яке не займається переданою справою з того часу взагалі. Рішення суду від 04 листопада 2021 року у справі №260/4942/21 не виконано відповідачем. Само по собі відновлення становища позивача, яке існувало до порушення його прав шляхом ухвалення судових рішень на користь позивача, не може компенсувати йому немайнових втрат, оскільки він змушений був звертатися до суду для захисту своїх порушених прав, змушений чекати на виконання рішення суду яке набрало законної сили понад три роки, змушений був докладати зусиль для організації свого життя за умови відсутності коштів та відчувати безпорадність і пригніченість від таких дій саме від державного органу, який має належно виконувати покладені на нього обов`язки. Вважає, що наведене є достатніми доказами того, що позивачу було завдано моральної шкоди та порушення звичного способу життя та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Також позивач звертає увагу на те, що він періодично проходить сеанси психотерапевта, які є конфіденційними та анонімними. 26.05.2025 представник відповідача [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому серед іншого зазначила, що поданий позивачем консультаційний висновок спеціаліста (психотерапевта) від 31.03.2025 не є належним доказом у розумінні ст. 77 ЦПК України у підтвердження отримання негативних емоції, психічного напруження тощо, які заподіяли моральну шкоду внаслідок дій з боку департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради, оскільки не містить інформації щодо підстав звернення до психотерапевта, в чому саме вони полягали, а також того, що його негативні емоції досягли рівня, які заподіюють моральну шкоду. Слід взяти до уваги, що Повивач є учасником бойових дій, брав безпосередню участь в бойових діях та отримав статус особи з інвалідністю 3 групи внаслідок війни, а тому звернення позивача 23.05.2023 та 31.01.2025 на консультацію до психотерапевта ймовірно було зумовлено посттравматичним стресовим розладом. Заявлена позивачем вимога про відшкодування майнової шкоди у розмірі 8 992,00 грн. є боргом, який виник на підставі рішення суду Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року по адміністративній справі № 260/4942/21. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Також зазначає, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.11.2021 р. по справі №260/4942/21 станом на 22.05.2025 р. є восьмим по списку черговості виконання рішень відповідно до пріоритетності спрямування коштів. З огляду на зазначений порядок виконання рішень суду департаментом соціальної політики Ужгородської міської ради щомісячно до 5- го числа подається до департаменту соціального захисту населення ЗОВА інформація щодо потреби у бюджетних асигнуваннях для забезпечення грошових зобов`язань, які виникли на підставі рішень. Таким чином, наголошуємо, що Департаментом вчинено всіх можливих дій для можливості виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду по справі №260/4942/21. 23.07.2025 позивач подав до суду письмово виступ у судових дебатах, де серед іншого зазначив, що вважає, що сума майнової шкоди складає суму недоплаченої разової грошової допомоги до 05 травня 2021 року, а саме 8992 гривень, оскільки ця сума мала бути нарахована та виплачена ще у 2021 році, разом із вже виплаченою сумою 3391 гривень, що разом складає 12383 гривень. При цьому посилається на п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України, за яким доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). В судовому засіданні від 23.07.2025 позивач підтримав заявлені вимоги. Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Суд, ознайомившись з позовною заявою, врахувавши позицію учасників, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного висновку. Закарпатський окружний адміністративний суд ухвалив рішення від 04 листопада 2021 року у справі №260/4942/21, яким позов [PERSON] до Департаменту праці та соціального захисту населення Ужгородської міської ради задовольнив. Визнав протиправними дії Департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради щодо нарахування та виплати [PERSON] щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі меншому, ніж передбачено частиною п`ятою статті 13 Закону № 3551-ХІІ. Зобов`язав Департамент соціальної політики Ужгородської міської ради нарахувати та виплатити [PERSON] , допомогу до 5 травня у 2021 року, встановленої статтею 13 Закону № 3551-ХІІ в розмірі семи мінімальних пенсій за віком з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги. 04 грудня 2021 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2021 року у справі №260/4942/21 набуло законної сили. З листа виконавчого комітету Ужгородської міської ради Б-3938 від 04.10.2024, адресованого [PERSON] , видно, що Головним державним виконавцем Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Відділу примусового виконання рішень Управління примусового виконання рішень у Закарпатській області 14 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження ВП №67879992. Зазначено, що на виконання вищевказаного рішення суду Департамент соціальної політики Ужгородської міської ради провів перерахунок суми допомоги, яка становить 8992 грн. Посилається на частину 10 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 р. № 902, за яким боржник перераховує кошти стягувачу відповідно до визначених пріоритетності та черговості виконання рішень (списків) та бере бюджетні зобов`язання та проводить платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, установлених кошторисом. Зазначено, що станом на сьогоднішній день кошти з Державного бюджету України на виконання вищевказаного рішення суду не надходили. З повідомлення головного державного виконавця Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області від 29.12.2022 №7-67879992/7051 видно, що після постановлення двох постанов про накладення штрафу виконавче провадження було закінчено 29.12.2022 та направлено повідомлення за ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України до Ужгородського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області. З консультаційного висновку спеціаліста від 31.03.2025 видно, що 23.05.2023 та 31.01.2025 позивач звертався на консультацію, як ним зазначено в клопотанні, до психотерапевта. Щодо стягнення моральної шкоди. Відповідно до положень частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із\~статтею 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується. Згідно зі змісту п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Також, відповідно до п. 5 цієї ж постанови Пленуму,обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Положеннями п. 9 даної постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Також слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст.ст. 3,19 Конституції України) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Суд приймає до уваги те, що 04.11.2021 набуло законної сили ухвалене судом рішення, яким відновлено порушене право позивача на отримання грошової допомоги як учаснику бойових дій. З цього часу по дату розгляду даного позову вищевказане рішення суду не виконано, позивач як стягувач неодноразово звертався до виконавчої служби та Департаменту як боржника щодо виконання рішення суду. При цьому суд враховує, що позивач згідно з посвідчення серії [NUMBER] від 30.06.2020 є особою з інвалідністю ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. Вищеописаним консультативним висновком спеціаліста підтверджено звернення позивача до психотерапевта. Тож, приймаючи тривале невиконання рішення суду, ухваленого на його користь, а саме понад чотири роки, предмет такого виплата позивачу сум, належних та гарантованих Законом, суд вважає, що бездіяльністю відповідача позивачу спричинено моральну шкоду. Суд, у відшкодування моральної шкоди присуджує позивачу 8000 грн., виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини відповідача.\~ Відповідно до пункту "а" підпункту\~164.2.14\~пункту\~164.2\~статті\~164 ПК України\~ до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом. Відтак до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються серед іншого суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Щодо заперечень відповідача про те, що невиконання рішення суду зумовлено ненадходженням коштів з Державного бюджету України на виконання такого. Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007). Зокрема, в Рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2). Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу. З огляду на зміст статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у рішенні в справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). У пункті 26 цього рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. ЄСПЛ у пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 3-77гс17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, № 925/974/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 12-46гс18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №911/4249/16. З огляду на вищевикладене, заперечення відповідача про відсутність бюджетних асигнувань для виплати, нарахованих відповідачу сум, не є підставою для звільнення від виконання встановленого чинним законодавством зобов`язання. Щодо стягнення майнової шкоди упущеної вигоди. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Тобто, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати. Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 та від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20. Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження №61-20203св19 зазначив, що «факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника і (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей1173,1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Позивач фактично ототожнює невиплачену суму за судовим рішенням з упущеною вигодою, що є помилковим тлумаченням правової природи обох понять. Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судового рішення, ухваленого на користь позивача, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню, а відтак до задоволення не підлягають. З огляду на вищевикладене, позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial