Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач, [PERSON] ) звернувся з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі Відповідач, АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), у якому просить стягнути з Відповідача заборгованість з орендної плати за період жовтень 2022- 20 квітня 2023 року в розмірі 150454,46 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн. В якості правових підстав звернення Позивач зазначає, зокрема, норми статтей 525, 526, 762, 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). В обґрунтування позову зазначає, що 10.01.2020 між фізичною особою підприємцем [PERSON] та АТ КБ\~«Приватбанк» укладено договір оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 132,5 кв.м, 15.07.2020 укладено додаткову угоду до нього, відповідно до якої розмір орендованого приміщення збільшено до 186,9 кв.м, орендна плата становить 19624,50 грн за перший місяць орендної плати з подальшою індексацією щомісяця. 15.102020 між сторонами укладено додаткову угоду № 2, відповідно до умов якої розмір орендної плати за користування приміщенням збільшено до 22 568,17 грн, і Відповідач не сплатив орендну плату за користування орендованим приміщенням у період жовтень 2022 рік 20.04.2023. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.04.2024 набув право власності на зазначене приміщення. Ухвалою від 03.04.2025 відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою від 22.04.2025 продовжено строк підготовчого провадження. Представник Відповідача надав пояснення, у яких зазначив, що у період часу з 25.02.2022 до 20.09.2022 м. Ізюм Харківської обл. перебувало під тимчасовою окупацією військ рф. Посилаючись на пункт 6.2 та частину 7 Договору оренди приміщення від 10.01.2020 вказує, що сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за Договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання. Сторони визначили порядок взаємодії і зміни умов договору у випадку настання форс-мажорних обставин, включаючи воєнний стан. Якщо форс-мажорні обставини тривають понад 1 (одного місяця), то сторони можуть прийняти рішення про зміну строків виконання умов цього договору або про його припинення, про що укладається додаткова угода. Листом № Е.18.0.0.0./4-220422/6982 від 22.04.2022 ФОП [PERSON] повідомлено про призупинення господарської діяльності банком, у зв`язку з небезпечною ситуацією (військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні та продовжено відповідно до Указу Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 Про продовження строку дії воєнного стану в Україні на 30 діб тобто до 25.04.2022р.), та неможливістю користування орендованим приміщенням. У зв`язку з чим орендодавця було поінформовано, що Банк є звільненим від сплати орендної плати за договором оренди нерухомого майна б/н від 10-01-2020 року на період дії воєнного стану. Листом №E.18.0.0.0/4-230104/20102 від 04.01.2023, враховуючі зауваження до стану приміщення, орендодавця було повідомлено, що Банк проводить ремонтні роботи для передачі приміщення в належному стані. Представник Відповідача зазначив, що з боку орендаря (АТ КБ «ПРИВАТБАНК») умов договору оренди приміщення від 10.01.2020 порушено не було, Банк від виконання зобов`язань не ухилявся і своєчасно повідомляв орендодавця про обставини і підстави неможливості використання ним орендованого приміщення що, зокрема, підтверджується актом приймання-передачі від 23.01.2023. Крім того, зауважив, що строк дії Договору оренди приміщення від 10.01.2020 закінчився 30.11.2022, а повернення предмету оренди відбувалося у порядку передбаченому пунктом 5.4 договору, у зв`язку з висуванням з боку орендодавця додаткових вимог до орендаря, що підтверджується відповідним листуванням. Ухвалою від 27.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Представник Позивача позов підтримує та наполягає на його задоволенні. Представник Відповідача заперечує проти позову та просить відмовити у його задооволенні. Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників Сторін, суд встановив, що 10.01.2020 між фізичною особою підприємцем [PERSON] (далі ФОП [PERSON] ) та АТ КБ\~«Приватбанк» укладено договір оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 132,5 кв.м, відповідно до п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві, а орендар зобовязується прийняти у тимчасове користування (оренду) приміщення, визначене у договорі, за плату та на обумовлений строк для здійснення господарської діяльності. Відповідно до п.2.1. приміщення передається орендодавцем і приймається в оренду орендарем на умовах сплати останнім орендодавцю плати за користування приміщенням, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендодавцем. Орендна плата за поточний місяць підлягає сплаті до 15 числа поточного місяця, із розрахунку 105 за 1 кв.м (без ПДВ), всього 13912,50 грн (без ПДВ) за перший місяць оренди (п. 2.2. договору). Приміщення передано орендоавцем орендарю, що підтверджується актом приймання-передачі від 10.01.2020. 15.07.2020 укладено додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої розмір орендованого приміщення збільшено до 186,9 кв.м, розмір орендної плати становить 19624,50 грн за перший місяць орендної плати з подальшою індексацією щомісяця. 15.10.2020 укладено додаткову угоду №2 до договору, відповідно до умов якої розмір орендної плати за користування приміщенням збільшено до 22568,17 грн. Позивач посилається на те, що Відповідач не сплатив орендну плату за період жовтень 2022 рік 20 квітня 2023 року, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 150454,46 грн. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 12.04.2024, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистовим С.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 2223, власником приміщення за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Згідно зі статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) . Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, Позивач набув право власності на приміщення, яке перебувало в оренді, а також до нього перейшли права спадкодавця [PERSON] , що пов`язані з перебуванням у її власності вказаного приміщення. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Підпунктом 3.1.1 пункту 3.1 договору оренди приміщення від 10.01.2020 сторони визначили, що орендодавець має право на отримання орендної плати. Згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Зазначена норма чинного законодавства регулює дії сторін у випадку, коли орендар позбавлений можливості використовувати передане в оренду майно через обставини, за які він не відповідає, а саме звільняє його від обов`язку вносити орендну плату за весь час, протягом якого орендоване майно не могло бути використане через такі обставини. Сторони договору оренди приміщення від 10.01.2020 домовилися, що не несуть відповідальності за порушення своїх зобов`язань, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання (пункт 6.2) Листом № Е.18.0.0.0./4-220422/6982 від 22.04.2022 ФОП [PERSON] повідомлено про призупинення господарської діяльності банком, у зв`язку з небезпечною ситуацією (військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжено відповідно до Указу Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на 30 діб тобто до 25.04.2022) та неможливістю користування орендованим приміщенням в своїй господарській діяльності. Орендодавця проінформовано, що Банк є звільненим від сплати орендної плати за договором оренди нерухомого майна б/н від 10-01-2020 на період дії воєнного стану. Представник Відповідача посилається, як на підставу несплати орендної плати, на неможливість використання орендованого приміщення, на обставини непереборної сили, які є надзвичайними та невідворотними, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, про що зазначено у листі Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести, а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним. (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 у справі №912/3323/20). Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення певних подій до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо, унеможливлює виконання конкретного договору (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 у справі №912/3323/20, від 03 серпня 2022 у справі №914/374/21. Водночас, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання. При цьому, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Такі правові висновки викладені Верховним Судом, у постановах від 14 лютого 2018 у справі №926/2343/16, від 15 червня 2018 у справі №915/531/17, від 16 липня 2019 у справі №917/1053/18, від 26 травня 2020 у справі №918/289/19, від 17 грудня 2020 у справі №913/785/17, від 25 листопада 2021 у справі №905/55/21, від 30 листопада 2021 у справі №913/785/17, від 25 січня 2022 у справі № 904/3886/21, від 19 серпня 2022 у справі №908/2287/17. У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини. Враховуючи висновки Верховного Суду, лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом торгово-промислової палати, виданим відповідно до положень статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Таким чином, доводи представника Відповідача про існування обставин непереборної сили залишаються припущеннями із посиланням на загальний факт воєнного стану, без належного підтвердження впливу таких обставин на правовідносини, а саме на можливість або неможливість виконання зобов`язань за конкретним договором оренди. За відсутності належних доказів, які б підтверджували настання обставин непереборної сили у відносинах договору оренди приміщення від 10.01.2020, суд дійшов висновку, що Відповідач не звільнений від зобов`язання сплачувати орендну плату у весь період договірних відносин. Сторони домовилися, що договір ввжається укладеним з моменту його підписання і діє до 30.11.2022. У разі якщо не пізніше двох місяців до закінчення дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону, він вважається продовженим на тих самих умовах на строк встановлений при укладанні договору (пункт 8.1.) Твердження Відповідача про те, що строк дії договору скінчився 30.11.2022 не підтверджується матеріалами справи, оскільки жодна зі Сторін не надала доказів повідомлення іншої про припинення дії договору у строк не пізніше двох місяців до 30.11.2022. Відповідно до п.8.4. договору оренди, зміни в договір можуть бути внесені за взаємною згодою Сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору, як в електронній, так і у паперовій формі. До матеріалів справи надано акт приймання-передачі від 23.01.2023 (з протоколом розбіжностей до нього), у якому зазначено, що орендар передає, а орендодавець приймає після закінчення терміну оренди об`єкт оренди, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 186,9 кв. м. Разом із підписанням цього акту орендар передає орендодавцю всі необхідні ключі. Сторонами погоджено, що після закінчення терміну оренди, об`єкт оренди орендар передав, а орендодавець прийняв спірне приміщення. Цей акт є невід`ємною частиною договору оренди нерухомого майна від 10.01.2020 та додаткової угоди до нього від 15.07.2020. Таким чином, суд дійшов висновку, що договір оренди приміщення припинив свою дію за домовленістю Сторін 23.01.2023, тому у Позивача відсутнє право на стягнення орендної плати починаючи з 24.01.2023, відносини, що склалися між Сторонами у період поза цим строком не є безпосередньо орендою та пов`язані з приведенням спірного приміщення у відповідний стан. У випадку неповернення майна після закінчення строку договору оренди, орендодавець вправі звернутися до суду з позовом про стягнення з орендаря неустойки (частина друга статті 785 ЦК України), в межах розгляду якого орендар вправі спростувати доводи щодо неповернення ним цього майна чи наявності вини у такому неповерненні. Така неустойка є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі припинення договору, якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту норм статей 759, 762, 763 ЦК України. Враховуючи наведене, стягненню підлягає заборгованість з орендної плати у розмірі 85006,77 грн з розрахунку: 22568,17 грн (жовтень 2022)+22568,17 грн (листопад 2022)+22568,17 грн (грудень 2022) +17302,26 грн (22568,17 грн:31 день січня*23 дні користування приміщенням), у зв`язку з чим відмовляє у позові частково. Судові витрати, у відповідності до частини першої статті 141 ЦПК, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved