Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-30 00:00:00

У липні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 лютого 2020 року він уклав шлюб із відповідачкою, який зареєстрований Володимир Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів). Від спільного подружнього життя у них дітей немає. Вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося, на теперішній час фактичні шлюбні відносини між ними припинені, вони мають різні характери, між ними втрачено почуття любові і поваги один до одного, проживають окремо, а сам шлюб носить формальний характер. Вважає, що збереження їхньої родини неможливе, просив шлюб розірвати. Ухвалою суду від 18.07.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Позивач [PERSON] та його представник- адвокат Смоляр Є.І., документи про підтвердження повноважень якої містяться в матеріалах справи, в підготовче судове засідання не з`явились, представник позивача надала суду письмову заяву, в якій просила розглядати справу у її відсутності та відсутності позивача. Відповідачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, подала суду письмову заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила шлюб розірвати, не заперечувала проти сплати судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище « [PERSON] ». У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про можливість розірвання шлюбу. Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя. Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Розглядаючи вказаний позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Аналогічні приписи викладені у ст.24 СК України, у якій, крім іншого, передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3, 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Судом встановлено, що 20 лютого 2020 року сторони по справі уклали шлюб, який зареєстрований Володимир Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Львів), актовий запис № 24, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Як вбачається з позовної заяви, від спільного подружнього життя у сторін дітей немає. З матеріалів справи також вбачається, що відповідачка [PERSON] відмовилася розірвати шлюб через органи реєстрації цивільного стану, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися із даним позовом до суду. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони тривалий час не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, майнового спору у них немає, їх шлюб існує лише формально, а збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення. Враховуючи те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, суд вважає за можливе шлюб між сторонами розірвати, оскільки підстави для його збереження відсутні. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідачки на його користь понесених ним судових витрат, суд зазначає, що відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача, а тому суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідачки суму судового збору на користь позивача.

Outcome: approved