Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

Позивач - [PERSON] 30.03.2025 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси в електронній формі через підсистему Елекктронний суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому просить суд стягувати з відповідача на свою користь аліменти на повнолітню [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 8000,00 грн., щомісячно, до закінчення дитиною навчання, але не довше ніж досягнення дитиною 23 річного віку, з індексацією розміру аліментів. Відповідний позов зареєстровано в суді 31.03.2025 року. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 14.11.1997 року по 25.02.2019 року, за час перебування в якому вони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторін, [PERSON] проживає та веде сумісне господарство разом із матір`ю в її квартирі. Позивачка вказує, що наразі [PERSON] є повнолітньої особою, студенткою 2 курсу фахового коледжу Міжнародного гуманітарного університету та навчається за контрактною, денною, формою навчання за спеціальністю 022 «Дизайн». Терміни навчання у зазначеному навчальному відповідно до Договору про надання освітніх послуг № 223-026-2к закладі становить з 01.09.2024 року по 30.06.2027 року включно. Щодо матеріального становища [PERSON] , позивачка вказує, що донька не перебуває у шлюбі, не працевлаштована, не отримує стипендію, будь яких інших джерел доходу не має, у її власності відсутнє будь-яке рухоме та/або нерухоме майна тощо. Донька перебуває на даний час на повному утриманні позивачки та не може самостійно забезпечувати витрати на свої життєві потреби. Отже, повнолітня дочка сторін продовжує навчання у вищому навчальному закладі, проживає із своєю матір`ю, в зв`язку із чим у доньки виникають потреби у витратах на оплату навчання, проїзду до навчального закладу, харчування в період навчання, також наявні затрати з приводу придбання канцелярських приладів, підручників тощо які необхідні для її навчання. Позивачка зазначає, що до витрат, які вона несе на утримання дочки входять: оплата за контрактом із навчальним закладом, які становлять 27300 грн.; щорічний страховий внесок, який сплачується в навчальному закладу 2000 грн. на рік.; оплата за виготовлення комплекту форменого одягу встановлено в навчальному закладі зразку 7259,20 грн. на рік; сплата комунальних послуг 2000 грн. щомісячно; харчування (продукт харчування, обіди у навчальному закладі) 5000 грн. щомісячно; витрати на придбання підручників та канцелярських виробів та інших навчальних матеріалів 4000 грн. на рік; транспорті витрати у зв`язку із тим, що дитина проживає із матір`ю у [ADDRESS] , а навчальний заклад розташований за адресою: [ADDRESS] , за наслідком чого дитина змушена використовувати два види громадського транспорту: 3 трамвай (вартість проїзду 15 грн.) до кінцевої зупинки маршрутного автобусу №148 на якому доїжджає до закладу (вартість проїзду 20 грн), аналогічний шлях вона використовує і в зворотному напрямку, тобто на день транспорті витрати на навчання складають 70 гривень, а на місяць 1400 грн.; засоби індивідуальної гігієни, харчування, одяг та взуття дитини 8000 грн. на рік; ліки 3000 грн. на рік; інші супутні витрати для нормального розвитку та життя доньки в період навчання 1500-3000 грн. щомісячно. Позивачка в обґрунтування позову стверджує, що відповідач - [PERSON] , є батьком [PERSON] , однак після досягнення нею повнолітнього віку не бере участі в її матеріальному забезпеченні та не надає фінансової допомоги на її навчання, проживання, проїзд, харчування та інші необхідні витрати пов`язані із навчанням. Щодо матеріальної спроможності відповідача сплачувати аліменти позивачка зазначає, що відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2019 року по справі №520/8412/19, з [PERSON] було стягнуто аліменти зокрема на утримання доньки [PERSON] у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень щомісячно до досягнення нею повноліття. Також позивачка зазначає, що відповідач відповідально виконував свої зобов`язання та сплачував означену суму щомісячно з 18.04.2019 по 18.03.2025 роки будь яких заборгованостей із сплати аліментів на протязі усього часу він не мав та не має. Вказані обставини, на думку позивачки, підтверджують наявність можливості у відповідача надавати допомогу своїй доньці зокрема у вигляді аліменти на її утримання під час її навчання у навчальному закладі у заявленому розмірі, якій відповідає розміру аліментів який відповідач сплачував до досягнення дитиною повноліття. Додатково позивачка в обґрунтування позову посилається на те, що у відповідача наявна фінансова можливість сплачувати аліменти, оскільки він тривалий час працює моряком в різноманітних морських компаніях, у зв`язку з чим має стабільний та незалежний від обставин військового часу в Україні, великий дохід, який дозволяє йому сплачувати аліменти на його рідну доньку. Відповідач відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно має у свої власності наступне майно: - земельна ділянка кадастровий номер: 5122783800:01:006:0128, площею (га): 0.0556; - земельна ділянка кадастровий номер: 5122783800:01:006:0243, площа (га): 0.0536; - квартира, загальною площею (кв.м): 61.6, житлова площа (кв.м): 37.5, яка розташована за адресом: [ADDRESS] . Зазначені фактичні обставини, на думку позивачки, достеменно підтверджують наявність фінансової можливості у [PERSON] сплачувати аліменти на корись [PERSON] у твердій грошовій сумі в сумі у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. щомісячно, які він сплачував останні 6 років на її утримання. Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.04.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням сторін по справі. Вищевказаною ухвалою суду визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний термін з дня отримання копії ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. 11.04.2025 року від представника відповідача надійшло до суду клопотання про витребування доказів. За наслідком розгляду вказаного клопотання, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 27.05.2025 року клопотання задоволено частково та зобов`язано [PERSON] надати: до судового засідання, для огляду, оригінали наданих до позову в електронній формі сканованих копій документів: усіх квитанцій наявних на аркушах справи: 15-25, 30-32, 37-38; договору про надання освітніх послуг №223-026-2к від 2024 року; надати до суду докази на підтвердження належності банківського рахунку [NUMBER] , виписку за яким надано до позову в електронній формі, яка наявна на аркушах справи: 34-36. 09.06.2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково визнав позовні вимоги шляхом стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої дочки на період навчання у розмірі 4000,00 грн. щомісячно, з посиланням на матеріальний стан відповідача, недоведеність позивачкою усіх витрат на дитину та спільний обов`язок батьків у рівних ратинах утримувати власну дитину. 11.06.2025 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивачки вважає необґрунтованими доводи відповідача. У судовому засідання призначеному на 23.07.2025 року позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні 23.07.2025 року частково визнав позовні вимоги з урахуванням доводів викладених у відзиві на позовну заяву. За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання на 29.07.2025 року о 12 год. 45 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення. Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає позов [PERSON] підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 листопада 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1587, який було розірвано рішенням Київського районного суду міста Одеси від 25.02.2019 року по цивільній справі №520/16912/18, яке набрало законної сили 28.03.2019 року. За час перебування у шлюбу, у сторін народились спільні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2019 року по цивільній справі №520/8412/19, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на [PERSON] , [INFO] , у розмірі 8000,00 грн. щомісячно, та на [PERSON] , [INFO] , у розмірі 8000,00 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення позивачки до суду з позовом та до досягнення кожною дитиною повноліття. [INFO] [PERSON] набула повноліття, за наслідком чого обов`язок у відповідача зі стягнення аліментів на її користь за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2019 року по цивільній справі №520/8412/19, припинився. Сторонами належне виконання відповідачем обов`язку зі стягнення аліментів за вказаним рішенням суду на користь [PERSON] , [INFO] , не оспорювалось. Також відповідачем не оспорювались та визнано обставини щодо того, що [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до довідки виданої фаховим коледжем Міжнародного гуманітарного університету Міністерства освіти та науки України від 10.03.2025 року за вих. №738-25, [PERSON] є студенткою 2 курсу денної форми навчання Фахового коледжу, ІІ ступеню акредитації, контрактної форми навчання зі спеціальності №022 «Дізайн», стипендії не отримує, строк навчання з 01.09.2024 року по 30.06.2027 року. У відповідності до договору про надання освітніх послуг «№223-026-2к укладеного між Міжнародним гуманітарним університетом Міністерства освіти та науки України та [PERSON] з надання послуг по навчанню [PERSON] вбачається, що рік навчання у зазначеному навчальному закладі на денній формі навчанні становить 29300,00 грн., а за весь строк навчання для здобуття фахової перед вищої освіти становить 117200,00 грн. Згідно з квитанцією №18 від 08.07.2024 року [PERSON] сплачено на рахунок Міжнародного гуманітарного університету Міністерства освіти та науки України грошові кошти в сумі 13650,00 грн. за навчання [PERSON] у фаховому коледжу за 2 курс навчання. Згідно з квитанцією від 12.08.2024 року сплачено на рахунок Міжнародного гуманітарного університету Міністерства освіти та науки України грошові кошти в сумі 2000,00 грн. за навчання [PERSON] у фаховому коледжу за 2 курс навчання. Згідно з квитанцією від 30.01.2025 року сплачено на рахунок Міжнародного гуманітарного університету Міністерства освіти та науки України грошові кошти в сумі 13650,00 грн. за навчання [PERSON] у фаховому коледжу за 2 курс навчання. Також стороною позивача надано скріншот сплати грошових коштів в сумі 7259,20 грн., за замовлення форменого одягу для навчання. Додатково позивачкою надано до суду багаточисленну кількість квитанцій на підтвердження придбання засобів особистої гігієни, харчування, продуктів, ліків, тощо, які не містять даних про особу, якою здійснено їх сплати. Також позивачкою надано до суду квитанції на підтвердження сплати грошових коштів за житлово-комунальні послуги надані за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №177592837 від 15.08.2019 року. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтями 150, 180 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно Сімейного законодавства України, обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Закон не передбачає яких-небудь спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей. Статтею 199 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Згідно з вказаною статтею, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до статті 200 СК України,суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Стаття 201 СК України передбачає, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно зі статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 191 СК України кореспондує, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 06.08.2018 у справі № 748/2340/17, «Тлумачення статті 199 СК України дозволяє зробити висновок, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).». Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 року у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.». ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27.11.1992, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07.08.1996, § 78). Приймаючи вищевикладені обставини в цілому, надаючи оцінку наданим до суду доказам, суд вважає встановленим належними і допустимими доказами поданими позивачем, що сторони по справі спільно є батьками: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на користь яких відповідачем на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2019 року по цивільній справі №520/8412/19 сплачувались аліменти у твердій грошовій сумі по 8000,00 грн. щомісячно на кожну дитину, тобто по 16000,00 грн. щомісячно. [INFO] [PERSON] набула повноліття, за наслідком чого обов`язок у відповідача зі стягнення аліментів на її користь за рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2019 року по цивільній справі №520/8412/19, припинився. Наразі, [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю, навчається на денній формі навчання Фахового коледжу Міжнародного гуманітарного університету Міністерства освіти та науки України на контрактній основі, сплата за рік якого становить в сумі 29300,00 грн. Відповідачем по справі не оспорювались повідомлені позивачкою обставини, що [PERSON] у зв`язку з віком та навчанням на денній формі, наразі не працює, власних доходів та майна не має. Приймаючи дані обставини, суд вважає доведеними обставини повідомлені позивачем, що спільна повнолітня дитина сторін по справі - [PERSON] , [INFO] , яка навчається на денній формі навчання за контрактом, не отримаючи стипендію, не працюючи, потребує матеріальної допомоги з боку батьків. Як вбачається, позивачкою до стягнення заявлено розмір аліментів на [PERSON] , [INFO] , у розмірі 8000,00 грн. щомісячно, а відповідачем визнано в сумі 4000,00 грн. Суд зазначає, що ані позивачкою, ані відповідачем не надано жодних належних доказів на підтвердження майнового стану відповідача. Поряд з цим, судом враховується визнані особисто відповідачем обставини, що [PERSON] належним чином виконувалось рішення Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2019 року по цивільній справі №520/8412/19, за яким ним сплачувались аліменти у твердій грошовій у загальному розмірі по 16000,00 грн. щомісячно, з яких 8000,00 грн. на [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею повноліття - [INFO] . Будь-яких доказів на підтвердження зміни майнового стану [PERSON] або зміни стану здоров`я, наявності додаткових осіб на перебуванні, інших обставин, в порівнянні з тими, які дозволяли відповідачеві належним чином виконувати рішення Київського районного суду міста Одеси від 04.06.2019 року по цивільній справі №520/8412/19 та перешкоджали б продовженню виконання обов`язку з утриманні власної повнолітньої дочки на період її навчання, до суду не надано. Визначаючи розмір аліментів судом враховується доведений позивачем розмір контракту навчання [PERSON] , [INFO] , який становить 29300,00 грн. за кожний навчальний рік, потреба дитині у базових потребах: постійному харчуванні, одязі, щоденному проїзді до навчального закладу, проживанні. Враховуючи, що обов`язок утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття, покладається на обох батьків, а також те, що відповідач є особою працездатного віку, дієздатний, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання дочки, яка досягла повноліття та продовжує навчання, а відтак потребує матеріальної допомоги батька, приймаючи матеріальний стан відповідача та відсутність доказів неможливості надавати таку допомогу, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та розумним і достатнім до стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на повнолітню [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 6000,00 грн. щомісячно, до закінчення [PERSON] , [INFO] навчання, але не більше, як до досягнення ним 23-річного віку - [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відтак аліменти підлягають стягненню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 30.03.2025 року. Щодо вимоги позивача про подальшу індексацію аліментів, суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 184 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. У відповідності до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», індексація розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі, проводиться, якщо інше не передбачено у виконавчому документі чи у договорі між батьками про сплату аліментів на дитину, виконавцем у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку. Індексація розміру аліментів проводиться щороку, починаючи з другого року після визначення розміру аліментів. За наслідком вищевикладеного, суд не вбачає підстав для одночасного вирішення зазначеного питання разом з ухваленням рішення в цій справі, приймаючи визначений порядок проведення індексації на стадії виконання рішення суду. Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Одночасно суд роз`яснює, що статтею 196 Сімейного кодексу України передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розглядаючи цей спір, судом враховуються висновки Європейського суду справ людини, згідно з якими, виходячи з усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1211 гривні 20 копійок.

Outcome: partial