Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-31 00:00:00

АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за угодою про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року в сумі 356666,22 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05 червня 2023 року сторони уклали угоду про надання споживчого кредиту №500773980, відповідно до умов якої [PERSON] отримала кредит в сумі 369053,06 грн, строком на 120 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 4,99% річних, тип ставки фіксована та зобов`язалася в порядку та умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Даний договір про споживчий кредит №500773980 підписано [PERSON] за допомогою електронного цифрового підпису у формі одноразового ідентифікатора. Банк виконав свій обов`язок, однак відповідач своїх зобов`язань належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 356666,22 грн, з яких: 342099,95 грн заборгованість за кредитом, 6447,11 грн заборгованість за відсотками, 8119,16 грн заборгованість по комісії, яку і просить стягнути з відповідача, а також судові витрати. Представником відповідача було подано відзив на позов, в якому останній заперечує щодо задоволення позову, вказуючи, що вимоги про стягнення з відповідача заборгованості є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення між сторонами кредитного договору №500773980 від 05 червня 2003 року. До матеріалів справи долучено копію акцепту АТ «Сенс Банк» пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка не містить підпису відповідача та не визнається нею. Також вказує, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на Паспорт споживчого кредиту від 05 червня 2023 року, в якому зазначено, що він відписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором «7281», проте паспорт споживчого кредиту не може вважатися складовою кредитного договору, адже форма такого документу носить виключно інформаційний характер. Звертає увагу, що у вищевказаному паспорті споживчого кредиту вказано, зокрема, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, а наведена інформація зберігає чинність та є актуальною до 05 червня 2023 року. Зазначає, що виписка по рахунку за період з 05 червня 2023 року по 21 серпня 2024 року згідно договору №500773980, без інших належних та допустимих доказів волевиявлення відповідача на укладення договору, доказів отримання відповідної платіжної банківської картки тощо, - не свідчить про укладення між сторонами кредитного договору та отримання грошових коштів. Щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 28598,30 грн, зазначає, що дана сума є неспівмірною із складністю справи, не відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумністю їх розміру конкретним обставинам справи та вчинених необхідних процесуальних дій. Користуючись своїм правом подання відповіді на відзив, позивач заперечує щодо тверджень представника відповідача, вказуючи, що відповідач підписала оферту, тим самим виявила волю на укладення договору та отримала кредитні кошти, що підтверджує факт укладення договору. У даному випадку саме відповідач є ініціатором правочину, висловивши свою пропозицію (оферту), підписавши відповідну заяву на укладення договору з банком. АТ «Сенс Банк», після отримання підписаної оферти, надав відповідачу кредитні кошти, тобто договір був укладений у момент прийняття банком оферти, шляхом фактичного виконання своїх зобов`язань надання кредиту. Твердження представника відповідача щодо відсутності підпису акцепту, а також відсутність акцепту банку є безпідставними. Зазначає, що факт укладення договору підтверджується: підписаними офертою, анкетою-заявою (як елементом акцепту), паспортом споживчого кредиту, здійсненням активних дій відповідача щодо користування кредитними коштами, наявністю виписки з рахунку, яка підтверджує рух коштів. Підписані відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором документи, які містяться в матеріалах справи, підтверджують отримання, ознайомлення та погодження відповідачем з умовами кредитування, видача коштів підтверджується користуванням відповідачем коштами, що слідує з виписки. Крім того, відповідач погодилася, що всі відносини між банком і нею, які неврегульовані угодою, врегульовано договором про банківське обслуговування фізичних осіб, який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, додатково до тих, що вказані в угоді та є її невід`ємною частиною, діюча редакція якого розміщена на сайті банку. Також вказує, що відповідач отримала кредитні кошти, здійснювала часткові платежі в рахунок погашення заборгованості, а відтак будь-які твердження про неукладеність кредитного договору або неналежне виконання банком зобов`язань із видачі кредиту є виключно проявом суперечливої поведінки, спрямованої на уникнення відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач правом подання заперечень на відповідь на відзив не скористалася. Ухвалою Придніпровського районного суд м. Черкаси позовна заява передана за підсудністю до Вінницького міського суду Вінницької області. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 червня 2025 року прийнято до розгляду, поданий відповідачем, відзив на позовну заяву; роз`яснено відповідачу його право надання заперечень на відповідь на відзив; підготовче провадження в справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву та просив розгляд справи провести у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином, на адресу суду від представника надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610-611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. \~ \~ \~ \~ Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. \~ \~ \~ \~ Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до умов кредитного договору та вимог ЦК України. Судом установлено, що 05 червня 2023 року між АТ «Сенс Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №500773980 шляхом підписання оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року, акцепту пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року. Відповідач [PERSON] 05 червня 2023 року підписала оферту на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року, в якій зазначено, що позичальник перед укладенням угоди у письмовій формі підтвердив, що ознайомлений: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; з нормами\~Закону України «Про споживче кредитування»\~та нормативними актами НБУ; із інформацією, зазначеною в частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг», яка розміщена на офіційній сторінці банку у мережі Інтернет за посиланням www.semsebank.com.ua/. Відповідно до оферти [PERSON] запропоновано АТ «Сенс Банк» укласти з нею угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб АТ «Сенс Банк». Підставою для укладення цієї угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк». Згідно оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року відповідачу надається кредит (тип кредиту: «кредит готівкою») в сумі 369053,06 грн, шляхом переказу коштів на рахунок відкритий в АТ «Сенс Банк», процента ставка - 4,99% річних, тип ставки фіксований, який може бути змінений шляхом укладення відповідного додаткового договору до угоди, строком на 120 місяців, дата повернення кредиту 05 червня 2033 року (зворотній бік а.с.6-8). Оферта [PERSON] акцептована банком, про що свідчить підписаний останнім акцепт пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року. АТ «Сенс Банк» зазначив, що приймає пропозицією [PERSON] на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб. Сума кредиту становить 369053,06 грн, зі сплатою 4,99 % річних строком на 120 місяців, дата повернення кредиту 05 червня 2033 року (зворотній бік а. с.8-10). Невід`ємною частиною договору є додаток № 1 до угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року, який містить узгоджений сторонами графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту і орієнтованої реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх сукупних послуг. Дата щомісячного платежу до 05 числа кожного місяця. Розмір мінімального щомісячного платежу з 01 по 12 місяці 4281,63 грн; з 13 по 24 місяці 7603,11 грн; з 25 по 120-й місяці 9448,38 грн (зворотній бік а. с.10-12). Також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, згідно якого сума споживчого кредиту 369053, 06 грн, строк кредитування 120 місяців, процентна ставка становить 4,99 %, загальні витрати за кредитом складають 680607,82 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 1049660, 88 грн. Процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту складає 4, 99 % (а.с.6). Відповідно до довідки про ідентифікацію № 2849480, виданої АТ «Сенс Банк», клієнт [PERSON] , з якою укладено договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», ідентифікований АТ «Сенс Банк». Позичальник підписала договір №500773980 05 червня 2023 року аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора (а. с.33). Отже, сторони погодили умови, порядок виконання зобов`язання, визначили суму кредиту, розмір процентів за користування коштами, строк користування кредитом та досягли згоди з усіх істотних умов угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року. Відповідач отримала та користувалася кредитними коштами, про свідчить копія меморіального ордеру №1784550375 від 05 червня 2023 року та виписка по особовому рахунку з 05 червня 2023 року по 21 серпня 2024 року (а.с.14,15-20). В той же час, відповідач тривалий час не здійснювала своєчасних платежів для погашення суми заборгованості за кредитом, процентами, комісією. Згідно наданого банком розрахунку заборгованість відповідача за вказаним договором станом на 21 серпня 2024 року становить: 356666,22 грн, з яких: 342099,95 грн заборгованість за кредитом, 6447,11 грн заборгованість за відсотками, 8119,16 грн заборгованість по комісії (а.с.34). \~ \~ \~ \~ Позивач просить стягнути заборгованість за цим кредитним договором в сумі 356666, 22 грн, в тому числі достроково повернути частину кредиту. \~ \~ \~ \~ Відповідач, заперечуючи щодо задоволення позову, стверджує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення між сторонами кредитного договору, копія акцепту АТ «Сенс Банк» пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії не містить підпису відповідача, та, відповідно не визнається. У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. \~ \~ \~ \~ Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою\~статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідно до ч.2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 652 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. В справі, що розглядається, оферта про укладення угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року була підписана [PERSON] аналогом електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора, який був відправлений на номер телефону відповідача: [NUMBER] , який є фінансовим номером [PERSON] , про що свідчить довідка про ідентифікацію №2849480. В даній довідці в графі «текст повідомлення для проведення ідентифікації» містяться основні умови кредитування, які відповідають тим, що зазначені в оферті та акцепті на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року. Отже, договір, стягнення заборгованості за якими є предметом розгляду, підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання відповідачем цього договору. Без отримання відповідного листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладеним. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 та ряді інших, тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Суд звертає увагу, що [PERSON] при оформленні кредитного договору було здійснено ряд активних дій з метою його укладання, зокрема зазначено свої персональні дані, ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, відомості щодо адреси місця проживання, електронний пошти та номеру телефону, правильність яких не спростовано. Доказів того, що такі дані банком отримано не від неї, та що вони використані будь-якими особами незаконно, відповідачкою не надано. Окрім цього, з виписки по рахунку слідує, що відповідачка користувалася кредитними коштами та частково сплачувала заборгованість за договором, що підтверджує факт укладення кредитного договору. Вказане вище в сукупності спростовує доводи відповідача щодо відсутності доказів підписання договору. Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей\~12,\~81 ЦПК України\~є його процесуальним обов`язком. Щодо її посилання, що паспорт споживчого кредиту від 05 червня 2023 року не може вважатися складовою кредитного договору, то суд погоджується, що паспорт споживчого кредиту має інформативний характер для споживача та є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця. Водночас факт укладення кредитного договору та погодження сторонами істотних умов договору підтверджується сукупністю наданих доказів, про що вказано вище. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються норми законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.11 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування»). Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом про захист прав споживачів порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону про захист прав споживачів у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбаченого зазначеним договором порядку, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а суд немає підстав для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором». Як слідує з умов договору, укладеного між сторонами справи,\~кредит є споживчим, що підтверджується зокрема, погодженою умовою опису послуги. Відтак, кредитні правовідносини, які виникли між сторонами за цим кредитним договором,\~мають споживчий характер, а тому на них поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору. Суд звертає увагу, що, як слідує із п. 7 паспорта споживчого кредиту підписаного позичальником, споживач має право достроково повернути споживчий кредит без будь-якої додаткової плати, пов`язаної з достроковим поверненням. Договором про споживчий кредит може бути встановлений обов`язок повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа (а. с. 6). За умовами змісту надісланої позичальником оферти та акцепту такої банком, споживач має право достроково припинити угоду за умови дострокового повного погашення кредитної заборгованості за угодою з урахуванням особливостей, визначених договором (а.с.6-10). Тобто, вказаними умовами гарантуються права споживача на дострокове повернення отриманих у кредит коштів, однак,\~не містить умов, за якими кредитору (банку) надається право достроково вимагати повернення всієї суми отриманого кредиту до спливу кредитного договору і погодженого сторонами строку виконання зобов`язань позичальником в такому випадку, тобто положень закріплених у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. До позовної заяви банк додав копії двох вимог про усунення порушень від 05 червня 2023 року, за якою вимагав протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії. Однак, слід звернути увагу, що одна з вимог від 05 червня 2023 року направлена на адресу: [ADDRESS] . Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач мешкала чи мешкає за цією адресою та така вимога була отримана позичальником. Іншу вимогу, датовану 05 червня 2023 року та зареєстровану за вих. №2849480 від 12 лютого 2025 року, направлено на адресу відповідача, вказану в оферті на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500773980 від 05 червня 2023 року. На підтвердження направлення такої вимоги відповідачу, позивач додав до позовної заяви опис, список згрупованих відправлень від 21 лютого 2025 року, квитанцію та відстеження за трек-кодом №0505258463794. Однак, доказів отримання відповідачем вказаної вимоги позивачем не надано. А за результатом відстеження за трек-кодом №0505258463794 поштове відправлення повернено відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання, тобто не було вручено отримувачу. При цьому слід звернути увагу, що в справі відсутні погоджені і підписані сторонами умови кредитного договору за яким факт направлення такої вимоги мав би вважатись належним повідомленням боржника. Отже, враховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вручення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», то суд дійшов висновку, що у [PERSON] не виник обов`язок дострокового повернення суми грошових коштів за кредитним договором №500773980 від 05 червня 2023 року, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що\~направлена банком вимога про дострокове повернення кредитів\~була отримана відповідачем. \~ \~ \~ \~ В той же час, як вказувалося, частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» чітко визначено, що право кредитодавця вимагати дострокове повернення кредиту прямо залежить від факту отримання боржником від кредитодавця вимоги про таке повернення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц виснувала, що порушення позивачем визначеного кредитними договорами порядку направлення юридично значимих повідомлень, факт отримання яких адресатами суди не встановили, не може мати наслідком покладення на відповідачів тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитними договорами. Відтак, сам по собі факт надіслання банком вимоги на адресу боржника, без доведення належними та допустимими доказами факту вручення вимоги боржнику, не свідчить про дотримання кредитодавцем імперативних приписів ч. 4\~ст.16 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене відсутні підстави для достроково стягнення коштів за договором, укладеним сторонами в справі. Разом з тим, виходячи із розрахунку заборгованості та Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної річної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, зважаючи на наявність у відповідача станом на 21 серпня 2024 року простроченої заборгованості в розмірі 24420,62 грн, а саме: 9854,35 грн заборгованість за тілом кредиту (з урахуванням оплат від 05 червня 2023 року на суму 5226,54 грн та 05 квітня 2024 року на суму 21726,57 грн), 6447,11 грн заборгованість за відсотками (з урахуванням оплат від 05 червня 2023 року на суму 1534,65 грн та від 05 квітня 2024 року на суму 13661,98 грн), 8119,16 грн заборгованість по комісії (з урахування оплат від 05 червня 2023 року на суму 369,05 грн та від 05 квітня 2024 року на суму 3321,45 грн) та враховуючи приписи ст. 530, 610 ЦК України, в цій частині позов підлягає до задоволення. Питання судових\~витрат суд\~вирішує відповідно\~до вимог\~ст.\~141\~ЦПК України.\~Оскільки суд\~дійшов висновку\~про часткове\~задоволення позовних\~вимог,\~з відповідача\~слід стягнути на користь позивача 293,04 грн судового збору (пропорційно задоволеним вимогам). Щодо витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. \~ \~ \~ \~ За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23 січня 2004 року у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial