Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що з 3 жовтня 2009 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 28 травня 2024 року. У період шлюбу вони (сторони) побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в [ADDRESS] , та зазначене майно було оформлено на ім`я відповідача. На даний час вони (сторони) не можуть дійти згоди щодо розподілу зазначеного майна. [PERSON] просила суд: - у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею та відповідачем у рівних частинах (по 1/2 частині за кожним) право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 109,8 кв. м, житловою площею 48,4 кв. м. У судове засідання позивач та її представник адвокат Гунько О.Ю. не з`явилися, представник подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, справу розглянути без його участі та участі позивача. У судове засідання відповідач не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення, просив розгляд справи проводити без його участі. Суд проводить підготовче засідання у відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що з 3 жовтня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 28 травня 2024 року. З матеріалів справи вбачається, що у період шлюбу сторони побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в [ADDRESS] , та 7 травня 2019 року зареєстрували зазначене нерухоме майно на ім`я відповідача. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про\~ практику\~ застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У судовому засіданні встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного сумісного майна за взаємною згодою, що підтверджується обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 534/866/17, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Положення ст.ст. 69, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, ураховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у сумі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. 4). Ураховуючи, що на час подачі відповідачем заяви про визнання позову розгляд справи по суті не розпочався, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а решту стягнути на її користь з відповідача.

Outcome: approved