Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

У лютому 2024 до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] у якій позивач просив: - визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, площею 2,5281га, кадастровий № 712158600:06:002:0163. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що [PERSON] за життя на праві приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,5281 га, кадастровий № 712158600:06:002:0163, яка знаходилася в адміністративних межах Кропивнянської сільської ради Золотоніського району Черкаської області. За свого життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого належну їй земельну ділянку заповіла онуку [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, а тому відкрилася спадщина на її майно. У встановлений нормами ЦК України строк [PERSON] , який є онуком [PERSON] , подав державному нотаріусу Першої Золотоніської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Проте йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину та видано відповідну постанову від 06.02.2024. У вказаній постанові державний нотаріус Колосовська С.О. вказала, що спадщину, крім [PERSON] , після смерті [PERSON] прийняли ще двоє її дітей: дочка [PERSON] та син [PERSON] , які на день смерті спадкодавця були зареєстровані разом із нею та не надали нотаріусу документів про наявність чи відсутність у них права на обов`язкову частку у спадщині. За таких обставин позивач звернувся до суду із вказаним позовом у якому вказував, що відповідач [PERSON] фактично на час відкриття спадщини із спадкодавцем не проживав, інвалідності не мав і не має, є працездатною повнолітньою дитиною спадкодавця, а тому права на обов`язкову частку у спадщині не має. Тому факт його реєстрації за однією адресою зі спадкодавцем не тягне за собою жодних правових наслідків. Відповідач [PERSON] хоча і проживала разом із матір`ю за однією адресою, однак інвалідності вона не мала і не має, є працездатною повнолітньою дитиною спадкодавця і, відповідно, права на обов`язкову частку у спадщині не має. Тому факт її реєстрації за однією адресою зі спадкодавцем та подача заяви про прийняття спадщини не тягне за собою жодних правових наслідків у питанні спадкування [PERSON] земельної ділянки за заповітом. Таким чином, з метою захисту своїх прав позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 21.02.2024р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву. У липні 2024р. до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання права на спадщину у якій позивач просила суд: - визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , яка була прийнята нею у спадок після смерті [INFO] [PERSON] , але не оформлена у встановленому законом порядку. Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовані тим, що 01.11.1999 на підставі Договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] придбала [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. За свого життя [PERSON] заповіту не склала, а тому після її смерті відкрилась спадщина за законом, до складу якої ввійшло належне їй за життя майно, в тому числі і квартира [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] були рідними сестрами та, оскільки у спадкодавця інших спадкоємців не було, 01.03.2023 [PERSON] , як сестра і спадкоємець другої черги після смерті [INFO] [PERSON] подала державному нотаріусу Колосовській С.О. заяву про прийняття спадщини після своєї померлої сестри. Однак оформити належним чином спадщину не встигла, оскільки не мала для цього необхідних коштів, а потім раптово померла [INFO] у віці 83 років, в зв`язку з чим Золотоніським відділом ДРАЦС у Золотоніському районі Черкаської області ЦМРУМЮ (м.Київ) був складений актовий запис про її смерть за № 646. Оскільки за свого життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла успадковану після смерті [PERSON] квартиру [ADDRESS] [PERSON] то після її смерті відкрилась спадщина за заповітом, до складу якої ввійшло крім належного їй за життя майна, також майно прийняте у спадок, але не оформлене нею у встановленому порядку майно і майнові права, які залишились після смерті [PERSON] . [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері та вчинила передбачені нормами ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України дії для прийняття спадщини, що відкрилась [INFO] . Проте їй було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину та видано відповідну постанову від 06.02.2024. У вказаній постанові державний нотаріус Колосовська С.О. вказала, що спадщину, крім [PERSON] , після смерті [PERSON] ймовірно прийняв її син [PERSON] , який на день смерті спадкодавця був зареєстрований разом із нею та який не надав нотаріусу документів про наявність чи відсутність у нього права на обов`язкову частку у спадщині. Позивач наполягає, що відповідач [PERSON] фактично на час відкриття спадщини із спадкодавцем не проживав, інвалідності не мав і не має, є працездатною повнолітньою дитиною спадкодавця, а тому права на обов`язкову частку у спадщині не має. Тому факт його реєстрації за однією адресою зі спадкодавцем не тягне за собою жодних правових наслідків. Таким чином, з метою захисту своїх прав та зважаючи на те, що [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, позивач теж вирішила звернутися до суду із своїми позовними вимогами для захисту своїх спадкових прав. Ухвалою суду від 06.09.2024 зустрічну позовну заяву прийнято до сумісного розгляду з первісним позовом. Ухвалою суду від 05.02.2025р. підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні 02.07.2025 представник позивача за первісним позовом [PERSON] , адвокат Сизько Д.Б. на задоволенні первісного позову наполягав вказуючи на його обґрунтованість, проти задоволення зустрічного позову не заперечував. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні 02.07.2025 проти задоволення первісного позову не заперечувала, вимоги зустрічної позовної заяви підтримала, просила зустрічний позов задовольнити з підстав, які вказані у ньому. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, відзив на позовні заяви не подав, з жодними клопотанням до суду не звертався, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку визначеному чинним законодавством шляхом направлення судових викликів за адресою його місця реєстрації. Суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд та звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18). У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, суд вважає за можливе розгляд справи проводити за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження виданого повторно 13.05.2023 серії [NUMBER] , вбачається, що [INFO] народилась [PERSON] , матір`ю якої зазначено [PERSON] . У подальшому, у зв`язку із реєстрацією шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про народження, яке видано повторно 15.05.2012, [PERSON] народився [INFO] , а його матір`ю зазначена [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що [PERSON] є бабою позивача за первісним позовом [PERSON] та матір`ю відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним [PERSON] .. 05.09.2017 [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, площею 2.53 га. з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кропивнянської сільської ради Золотоніського району Черкаської області і належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 025205 від 06.12.2002, заповіла [PERSON] . Вказаний заповіт зареєстрований секретарем виконкому Кропивнянської сільської ради Золотоніського району Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за №87. Належність вказаної земельної ділянки спадкодавцю [PERSON] стверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 025205 від 06.12.2002, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праві власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №365329538. Також судом встановлено, що [PERSON] 01.03.2023 склала заповіт, відповідно до якого успадковану нею після смерті [PERSON] квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої золотоніської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №140. Належність права на вказану квартиру спадкодавця стверджується доданими до матеріалів справи договором купівлі-продажу нерухомості від 01.11.1999 р. відповідно до якого [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Із посвідки про народження № [NUMBER] та із посвідки про народження [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON] та [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] . А із Свідоцтва про шлюб, виданого повторно 28.02.2023 серії [NUMBER] , вбачається, що у зв`язку із реєстрацією шлюбу 12.06.1973 [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Таким чином судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були рідними сестрами. Із копії Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.11.2022 вбачається, що [INFO] [PERSON] померла у віці 85 років, в зв`язку з чим Київським відділом державної реєстрації смертей ЦМРУ МЮ (м.Київ) був складений актовий запис про її смерть за № 22250. Оскільки за свого життя [PERSON] заповіту не склала, то після її смерті відкрилась спадщина за законом, до складу якої ввійшло належне їй за життя майно, в тому числі і квартира [ADDRESS] . 01.03.2023 [PERSON] , як сестра і спадкоємець другої черги після смерті [INFO] [PERSON] , подала державному нотаріусу Колосовській С.О. заяву про прийняття спадщини після своєї померлої сестри, що стверджується її копією від 01.03.2023, реєстр. № 141. Таким чином, [PERSON] стала спадкоємцем за законом другої черги після смерті своєї сестри та вчинила передбачені нормами ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України дії для прийняття спадщини, що відкрилась [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яке видано 04.08.2023 [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за №646. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї баби [PERSON] , що стверджується копією спадкової справи №115/2023, що надана Першою золотоніськоб державною нотаріальною конторою. Як вбачається із копії вказаної справи після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] в частині майна, що визначений у заповіті [PERSON] , а саме квартира [ADDRESS] . [PERSON] подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] на вказану вище земельну ділянку. Крім того, до нотаріальної контори подав заяву [PERSON] відповідно до якої [PERSON] є його дружиною, та він відмовляється від належної йому обов`язкової частки у спадщині після її смерті. 06.02.2024 державний нотаріус Першої золотоніської державної нотаріальної контори прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у якій вказала, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли за заповітом [PERSON] , [PERSON] , а також за фактичним проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини її син [PERSON] , який був зареєстрований разом з померлою за однією адресою на день її смерті. Нотаріус вказує, що оскільки [PERSON] , який прийняв спадщину фактично, оскільки був зареєстрований разом із спадкодавцем за однією адресою, не надав документів чи є він суб`єктом права на обов`язкову частку у спадщині, нотаріус не має можливості встановити коло спадкоємців померлої та визначити долю [PERSON] у спадковому майні. Крім того не подані документи для оформлення спадщини, а саме відсутній витяг зх. державного земельного кадастру, кадастровий номер не зазначений в державному акті на право приватної власності на землю поданого в якості правовстановлюючого документа на спадкове майно. Також того ж дня, тобто 06.02.2024 державний нотаріус Першої золотоніської державної нотаріальної контори прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у якій вказала, що спадщину після смерті [PERSON] прийняли за заповітом [PERSON] , а також за фактичним проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини син спадкодавця [PERSON] , який був зареєстрований разом з померлою за однією адресою на день її смерті. Нотаріус вказує, що оскільки [PERSON] , який прийняв спадщину фактично, оскільки був зареєстрований разом із спадкодавцем за однією адресою, не надав документів чи є він суб`єктом права на обов`язкову частку у спадщині, нотаріус не має можливості встановити коло спадкоємців померлої та визначити долю [PERSON] у спадковому майні. Крім того поданий правовстановлюючий документ на вказану квартиру не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» передбачалося право особи на укладення договорів купівлі-продажу і їх реєстрація на товарній біржі без нотаріального посвідчення таких договорів. В той же період укладення договору купівлі-продажу повинен був нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а не дотримання даної вимоги тягне недійсний договір. Таким чином не дотримана форма договору в якості правовстановлюючого документа для оформлення спадщини. Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зауважує наступне. Спадкування в Україні регулюється ЦК України, а за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право». У силу положень статті 1216 ЦК України спадкування це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. З досліджених у судовому засіданні письмових доказів слідує, що за життя [PERSON] склала заповіти, якими розподілила наявне у неї майно. Відтак спадкування на належне спадкодавцю майно здійснюється за заповітом. За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що визначено частиною першою статті 1270 ЦК України. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частиною першою статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частина третя\~статті 1268 ЦК України\~вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22. Як вбачається з матеріалів спадкової, остання містить довідку №88 від 06.02.2024, яка видана виконавчим комітетом Золотоніської міської ради Кропивнянський старостинський округ, відповідно до якої [PERSON] на день смерті була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом із нею за даною адресою зареєстровані також чоловік [PERSON] , дочка [PERSON] , внук [PERSON] та син - [PERSON] , який зареєстрований, але фактично не проживав на день смерті матері. Відтак судом встановлено, що чоловік спадкодавця [PERSON] від спадщини відмовився шляхом звернення до нотаріальної контори у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] за даною адресою лише зареєстрований, проте на час відкриття спадщини не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити про своєчасність прийняття спадщини, тому слід вважати, що [PERSON] , як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті його матері, а отже, не набув права на спадкове майно. Крім того, до первісної позовної заяви позивачем [PERSON] додано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ-9925911572024 та вказану вище інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праві власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №365329538, що містять зазначення кадастрового номера вказаної земельної ділянки, площею 2.5281 га, а саме 7121586600:06:002:0163. Щодо реєстрації договору на товарній біржі, суд вказує наступне. Судом встановлено, що [PERSON] набула на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованою Київською універсальною біржею 01.11.1999 р. квартиру [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», КВ-2018 №51078 згідно з даними реєстрових книг бюро за [PERSON] зареєстрована квартира [ADDRESS] ту [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською універсальною. біржею 01.11.1999 р. №Н-3959/99 та зареєстрованого в бюро 05.11.1999 р. реєстрова книга д. 503-14 за реєстровим №196. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ст.153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалось, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Натомість ч.2 ст.47 ЦК УРСР передбачалось, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Таким чином, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані різним чином одночасно нормами ЦК УРСР та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права щодо необхідності нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу жилих будинків, укладених на товарній біржі. Зі змісту договору від 01.11.1999 вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на товарній біржі «Київська універсальна біржа» та в подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК УРСР підлягає реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Отже, отримавши державну реєстрацію в Київському міському бюро технічної інвентаризації права власності на спірну квартиру, яку спадкодавець придбала за вказаним договором купівлі-продажу, що зареєстрований на товарній біржі та у відповідному бюро технічної інвентаризації , держава тим самим визнала її право власності на таку квартиру, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Варто звернути увагу, що Закон України «Про товарну біржу» дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій, були внесені лише у 2003 році. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналіз норм чинного законодавства України дозволяє дійти висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, суд оцінивши подані позивачами докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилаються позивачі, а в сукупності, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позов підлягає задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved