Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-28 00:00:00

І. Правовідносини сторін. У грудні 2024 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Зарічна В.С. (далі - Позивач), звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі- Відповідач) про поділ майна подружжя,в якому просить: - визнати житловий будинок, розташований за адресою [ADDRESS] , автомобіль Марки Dacia Logan, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , трактор колісний марки МТ3-80, 1985 року, д.н.з. [NUMBER] , генератор бензиновий ERGO EGS3000E, морозильну шафу - FC258D4AW1 - Hisense, варильну поверхню електричну Gorenje IT 640 BSC об?єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; - у рахунок поділу житлового будинку, за адресою [ADDRESS] , стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за частину його вартості, залишивши будинок у власності [PERSON] ; - у рахунок поділу автомобіля марки Dacia Logan, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 91 845, 84 грн, що становить частину його вартості, залишивши автомобіль у власності [PERSON] ; - у рахунок поділу трактора колісного марки МТ3-80, 1985 року, д.н.з. [NUMBER] , стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 106 438,25 грн, що становить частину його вартості, передавши трактор колісний у власність [PERSON] ; - у рахунок поділу генератора бензинового ERGO EGS3000E, морозильної шафи - FC258D4AW1 - Hisense, варильної поверхні електрична Gorenje IT 640 BSC, стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 14150 грн, що становить 1/2 частину вартості, передавши техніку у власність [PERSON] ; - стягнути з відповідача на користь позивача понесені по справі судові витрати: по оплаті судового збору, витрат на правову допомогу. Позовну заяву мотивує тим, що з 22.03.2022 по 03.12.2024 року [PERSON] перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, а з 2013 року - у фактичних шлюбних відносинах та проживаючи спільно. Вважає, що за час спільного життя за спільні кошти подружжя було придбано майно, яке належить до об`єктів спільної сумісної власності, а саме житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль Dacia Logan, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; трактор колісний МТЗ-80, 1985 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; генератор бензиновий ERGO EGS3000E; морозильна шафа Hisense FC258D4AW1; електрична варильна поверхня Gorenje IT 640 BSC. У вересні 2024 року спільне проживання між подружжям припинено, внаслідок чого вона не має доступу до житлового будинку та іншого майна. Автомобіль та трактор залишаються у володінні відповідача, попри те, що трактор зареєстрований на позивачку. Відповідач відмовляється повернути або компенсувати вартість цього майна, а також заперечує факт спільного набуття вказаного майна. Позивач вважає, що через відсутність доступу до майна, проведення оцінки є неможливим, тому позивачка здійснила орієнтовну оцінку вартості майна за допомогою платформи «auto.ria» та інших відкритих джерел, з яких вбачається, що середня ринкова вартість трактора становить 212 876,50 грн, а автомобіля - 183 691,68 грн. Половина цієї вартості, яка належить позивачці, складає відповідно 106 438,25 грн та 91 845,34 грн. Крім того, на загальну суму 28 300 грн було придбано побутову техніку, вартості якої становить 14 150 грн. Усього позивачка просить визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та присудити їй грошову компенсацію в розмірі 212 434,09 грн, що становить частку у вартості всього спільного майна. Зважаючи на відмову відповідача добровільно вирішити спір, позивачка змушена звернутись до суду для захисту своїх прав. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 23 січня 2025 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 квітня 2025 року витребувано від ТСЦ № 7442 РСЦ МВС в Чернігівській області відомості щодо продажу автомобіля марки Dacia Logan, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. ІІІ. Позиції учасників судового провадження. Позивач та її представник - адвокат Зарічна В.С. у судове засідання не з`явилися. Надано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують. Відповідач та його представник - адвокат Жовнер О.М. у судове засідання не з`явилися. Надано заяву про розгляд справи без їх участі. Також [PERSON] викладено позицію сторони відповідача, щодо визнання позову у частині визнання спільним майном подружжя трактора колісного марки МТ3-80, 1985 року, д.н.з. [NUMBER] та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти, визначені позивачем у сумі 106 438,25 грн, що становить частину його вартості, передавши трактор колісний у власність [PERSON] , оскільки відповідач не заперечує, що колісний трактор марки МТЗ-80, 1985 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , придбаний під час спільного проживання з позивачкою та погоджується із визначеною позивачкою сумою компенсації у розмірі 106 438,25 грн. Крім того, у відзиві стороною відповідача зазначено, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , не може бути предметом поділу, оскільки був придбаний відповідачем до укладення шлюбу, і протягом подружнього життя капітальне будівництво, реконструкція або добудова цього будинку не здійснювались. Щодо побутових приладів: генератора бензинового ERGO EGS3000E, морозильної шафи Hisense FC258D4AW1 та електричної варильної поверхні Gorenje IT 640 BSC, відповідач вказує, що зазначене майно перебуває у фактичному володінні позивачки, а отже, передане їй у користування і не є предметом спору. У частині позовних вимог щодо автомобіля Dacia Logan, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , відповідач зазначає, що транспортний засіб не перебуває у власності жодного з подружжя, оскільки був проданий під час перебування в шлюбі, а кошти, отримані від продажу, були використані на спільні сімейні потреби. За відсутності всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 22.03.2022 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який 03.12.2024 розірвано, що не оспорюється сторонами по справі, а також підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] ( а.с. 7). Вартість варильної поверхні електричнj] Gorenje IT 640 BSC становить 10 500 грн, згідно з товарним чеком від 12.09.2023 року (а.с. 15). Де станом на зараз знаходиться не встановлено. Вартість генератора бензинового ERGO EGS3000E становить 8 500 грн, згідно з касовим чеком від 12.08.2023 року (а.с. 16 на звороті). Де станом на зараз знаходиться не встановлено. Вартість морозильної шафа Hisense FC258D4AW1 становить 9 300 грн, згідно з касовим чеком виданим ТОВ [PERSON] Магазин «Маяк» (а.с. 16 на звороті). Власником колісного трактора марки МТЗ-80, 1985 року випуску, д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] згідно з свідоцтвом про реєстрацію машини серії [NUMBER] (а.с. 15 на звороті). Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 7443/2024/4254416 від 12.01.2024 року, автомобіль Logan, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] передано [PERSON] новому [PERSON] (а.с. 44). Як убачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.03.2016 року [PERSON] набув у власність житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38-39, 40-42, 43-45). V. Норми права, які підлягають застосуванню та висновки суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, вирішуючи спір в межах заявлених позивачем позовних вимог і доводів сторін про те, чи є можливим поділ автомобіля та тракторів, і чи були правочини з купівлі-продажу спірного рухомого майна, належного подружжю на праві спільної сумісної власності, вчинені в інтересах сім"ї, суд враховує наступне. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Наведені положення закону вказують на те, що відчуження одним із подружжя спільного сумісного майна презюмується як таке, що здійснене за згодою іншого з подружжя. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Тлумачення ст.ст. 60,65 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). За змістом ч. 1, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї передбачає, що вчинки будь-якого з подружжя здійснюються у спільних, а не у власних інтересах. Той з подружжя, хто проти цього заперечує, має довести, що кошти були витрачені не у спільних, а в особистих інтересах. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 359/2653/18. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України). Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, що їх регулюють, суд приходить до висновку, що згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу № 7443/2024/4254416 від 12.01.2024 року, автомобіль Dacia Logan, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] придбано [PERSON] під час перебування у шлюбі (а.с. 37). Тобто, автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому, 09.08.2024 вкзааний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу №7442/2024/4813401 відчужено [PERSON] (а.с. 44). Таким чином, вказаний автомобіль було відчужено відповідачем під час перебування у шлюбі. Такий правочин вчинено одним з подружжям у період перебування сторін у шлюбі, відтак не може слугувати предметом розгляду даної справи про поділ майна подружжя. Крім того, позивачем не зверталося уваги, та не було доведено належними, достатніми і достовірними доказами, що виручені від продажу вказаного автомобіля кошти, були витрачені відповідачем не у спільних, а в особистих інтересах. Будь-яких фактів і обставин, які б вказували на використання відповідачем коштів від такого продажу виключно у власних інтересах, в ході судового розгляду не встановлено. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] у частині визнання житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, необхідно зазначити наступне. Згідно з наданими документами, зазначений житловий будинок був набутим у власність [PERSON] 11 березня 2016 року, тобто до укладення шлюбу з позивачкою, який зареєстровано лише 22 березня 2022 року (а.с. 7, 38-39). Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі ст. 365 ЦК України, яка передбачає можливість пред`явлення співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, позову про припинення права власності на частку іншого співвласника із виплатою йому грошової компенсації вартості його частки, яка завчасно вноситься на депозитний рахунок суду. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц. Відповідно до положень статті 57 Сімейного кодексу України, майно, набуте одним із подружжя до укладення шлюбу, належить йому на праві особистої приватної власності. Це правило застосовується незалежно від того, чи використовувалося це майно в подружньому житті, і не змінює правового режиму власності лише на підставі факту спільного проживання. Посилання позивачки на те, що сторони начебто проживали однією сім`єю з 2013 року, тобто до реєстрації шлюбу, не підтверджено належними та допустимими доказами. У матеріалах справи відсутні будь-які документи чи свідчення, які могли б свідчити про існування фактичних шлюбних відносин або ведення спільного господарства в період з 2013 по 2022 рік. Крім того, на підтвердження належності зазначеного будинку до особистої власності відповідача подано відповідні правовстановлюючі документи, які підтверджують момент набуття права власності (а.с. 40-42, 43-35). За відсутності доказів про здійснення капітального ремонту, реконструкції чи суттєвих поліпшень будинку за спільні кошти подружжя в період шлюбу, яких суду не надано, немає правових підстав для визнання цього об`єкта спільною сумісною власністю. Таким чином, з урахуванням наведеного, позовні вимоги в частині визнання спірного житлового будинку та надвірних будівель об`єктом спільної сумісної власності подружжя є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується поділу трактору колісного марки МТ3-80, 1985 року, д.н.з. [NUMBER] , суд зазначає наступне. Відповідно до наданого у матеріалах справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , власником колісного трактора марки МТЗ-80, 1985 року випуску, д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] . Дата реєстрації вказаного транспортного засобу припадає на період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що, з урахуванням положень ст. 60, 61 Сімейного кодексу України, свідчить про наявність правового режиму спільної сумісної власності подружжя щодо вказаного майна. Разом з тим, жодного клопотання про призначення судової авто-товарознавчої експертизи сторонами не заявлено, не надано суду альтернативного розрахунку вартості транспортного засобу чи будь-яких доказів, які б спростовували оцінку, подану позивачкою. Відповідач не заперечує факту набуття трактора у період шлюбу, та визнає запропоновану позивачкою вартість цього майна у розмірі 106 438,25 грн. Суд, діючи в межах процесуальних повноважень, не уповноважений самостійно збирати докази (ч. 4 ст. 13, ст. 81 ЦПК України). Відповідно, у разі відсутності доказів, що спростовують заявлену вартість спільного майна, та враховуючи надані позивачкою матеріали, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги у цій частині, у тому числі щодо визначення вартості майна з метою поділу. Заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 106?438,25 грн, що становить від вартості колісного трактора, сформована з урахуванням середньої ринкової вартості аналогічних транспортних засобів. За відсутності клопотання про призначення експертної оцінки, а також з огляду на те, що відповідачем не подано жодного альтернативного розрахунку вартості зазначеного майна чи інших належних і допустимих доказів, які б спростовували подану позивачкою оцінку, наданий розрахунок вважається обґрунтованим. Суд приймає до уваги визнання відповідачем набуття такого майна у період шлюбу та запропонованої позивачкою вартості цього майна у розмірі 106 438,25 грн. Суд зазначає, що відповідно до ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Що стосується поділу генератора бензинового ERGO EGS3000E, морозильної шафи - FC258D4AW1 - Hisense, варильної поверхні електрична Gorenje IT 640 BSC та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 14150 грн, що становить 1/2 частину вартості, передавши техніку у власність [PERSON] суд зазначає наступне. Із матеріалів справи встановлено, що вартість варильної поверхні електрична Gorenje IT 640 BSC становить 10 500 грн, згідно з товарним чеком від 12.09.2023 року (а.с. 15). Вартість генератора бензинового ERGO EGS3000E становить 8 500 грн, згідно з касовим чеком від 12.08.2023 року (а.с. 16 на звороті). Вартість морозильної шафа Hisense FC258D4AW1 становить 9 300 грн, згідно з касовим чеком виданим ТОВ [PERSON] Магазин «Маяк» (а.с. 16 на звороті). Разом з тим, надані товарні та касові чеки не містять інформації про особу покупця, що унеможливлює встановлення, ким із подружжя фактично було придбано зазначені побутові прилади. Крім того, позивачем не надано належних і допустимих доказів щодо фактичного місця знаходження вказаного майна на час розгляду справи та не встановлено, у чиєму володінні чи користуванні вони перебувають. За відсутності таких даних, суд позбавлений можливості визначити правовий режим зазначеного майна як спільної сумісної власності подружжя та прийняти обґрунтоване рішення щодо його поділу або передачі одній із сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування, і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58. постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21). VІ. Розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з позову, його ціна позивачем визначена у сумі 212 434,09 грн. Судом встановлено, що позивачкою, згідно з відповідною квитанцією сплачено судовий збір у розмірі 2 124,34 грн. (а.с. 1). У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог позивача, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за подання до суду позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на загальну суму 106 438,25? ? 2124,34 = 0,501 ? 2?124,34 ? 1?064,46 грн. Також, до матеріалів справи долучено договір про надання адвокатських послуг від 26.09.2024, акт виконаних послуг до договору, ордер на надання правничої допомоги,свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 001134. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно ч. 1 ст. 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: "…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат". Згідно з ст. 30 ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином в частині вимог про стягнення понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу суд відмовляє за недоведеністю заявлених вимог. Позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення таких витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial