Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

У провадженні Печерського районого суду міста Києва перебуває цивільна з вимогами до [PERSON] про стягнення коштів, в якому просила стягнути з [PERSON] на коритсь [PERSON] частину доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлових приміщень енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв., розташованого за адресою [ADDRESS] за період з 01.01.2014 року по 23.07.2019 року в розмірі 896 793 грн, 50 коп; стягнути [PERSON] на коритсь [PERSON] 3 % річних в розмірі 52 408 грн, 68 коп. за період з грудня 23.09.2016 року по 14.07.2021 року; стягнути з [PERSON] на коритсь [PERSON] інфляційні втрати 134 292, 36 грн за період з грудня 23.09.2016 року по 14.07.2021 року. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначила, що з 1992 року перебувала із відповідачем у шлюбі, який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року. Цим же рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами бути припинені у грудні 2013 року. За час перебування в шлюбі нею з відповідачем було придбано нежиле приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., за адресою [ADDRESS] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року у справі № 757/33436/14-ц за її позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, набутого в шлюбі, вказане нежитлове приміщення визнано спільною сумісною власністю та поділене між ними в рівних частках. Однак постановою від 15.05.2019 року Київській апеляційний суд відмовив у задоволені вказаних вимог, оскільки вони позивачкою в суді першої інстанції не заявлялися і не були предметом розгляду суду першої інстанції. До моменту поділу приміщення за рішенням суду, відповідач використовував все приміщення без її дозволу, передавши його в оренду та використовуючи всі отримані кошти на власні потреби, проте частина коштів, отриманих відповідачем в період з грудня 2013 року по 26.07.2019 року належить їй, як співвласнику приміщення. Договори оренди нежитлового приміщення укладалися з іноземними представниками з 2004 по 2019 р.р. Посилаючись на ст. 68 СК України та ст. 358 ЦК України, просить стягнути з відповідача частину доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлових приміщень енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв., розташованого за адресою [ADDRESS] за період з 01.01.2014 року по 23.07.2019 року в розмірі 896 793 грн, 50 коп; стягнути [PERSON] на коритсь [PERSON] 3 % річних в розмірі 52 408 грн, 68 коп. за період з грудня 23.09.2016 року по 14.07.2021 року; стягнути з [PERSON] на коритсь [PERSON] інфляційні втрати 134 292, 36 грн за період з грудня 23.09.2016 року по 14.07.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2021 року справу прийнято до провадження та призначено в підготовче судове засідання. 30.03.2023 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив вимоги позивача з підстав, викладених у відзиві, однак відзив не підписаний відповідачем. 06.04.2023 року надійшов від представника відповідача відповідь на відзив, в якому останній послався на те що позов необхідно задовольнити з підстав викладених в ньому. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 травня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Печерського районного суду місат Києва від 05.10.2023 року було закрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів,відповідно до п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2024 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05.10.2023 року залишили без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2025 року було ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині вимог про стягнення частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн., а також 3% річних за період з 23 вересня 2016 року до 26 липня 2019 року залишити без змін, а в частині стягнення 3% річних за період з 27 липня 2019 року до 14 липня 2021 року та інфляційних втрат за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року скасовано та справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року було заявлено самовідвід суддею Новаком Р.В, відповідно до п.4 ч.1 ст. 36 ЦПК України. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2025 року було прийнято до провадження судді Остапчук Т.В та призначено в підготовче засідання. 26.03.2025 року представник відповідача черех додаток «Електронний суд» подав письмовий відзив з урахуванням всіх обставин та просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12.06.2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши поямнення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.12.1992 року, який був розірваний на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24.12.2014 року. Вказаним рішенням з-поміж іншого встановлено, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами остаточно припинені у грудні 2013 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2018 року в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по частині нежилого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS] за кожним. Зазначене рішення суду, в частині поділу нежитлового приміщення між сторонами, залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 року. Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. [PERSON] своє право власності на частину вказаного майна зареєструвала 25.06.2019 року. Розгляд справи 757/33436/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя тривав з 2014 по 2018 р.р. Рішенням суду майно, набуте подружжям у шлюбі і яке було предметом спору, визнано спільною сумісною власністю та поділено у 2019 році. При цьому в рішенні вказано, що майно набуте у шлюбі, отже його правовий статус визнано судом як спільне майно подружжя. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року, провадження у справі про стягнення коштів було закрито, оскільки предметом позову в цій справі є вимога про стягнення грошових коштів з [PERSON] за договором оренди від 01 квітня 2013 року, від 01 липня 2015 року, 22 вересня 2016 року, 24 липня 2019 року, а саме: частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157.82 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн., які вже були розглянуті і обставинам, зазначені в позовній заяві, надана оцінка у справі № 761/31401/19-ц, яка розглянута Печерським районним судом міста Києва 03 червня 2021 року і у задоволенні позову відмовлено в частині стягнення грошових коштів, отриманих від передачі майна в оренду. Постановою Верховного Суду від 25 січня 2025 року ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині вимог про стягнення частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн., а також 3% річних за період з 23 вересня 2016 року до 26 липня 2019 року залишити без змін, а в частині стягнення 3% річних за період з 27 липня 2019 року до 14 липня 2021 року та інфляційних втрат за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року скасовано, справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Відповідно до частини першої та другої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові від 06 липня 2016 року (Справа №6-1946цс15) Верховний Суд України зазначив, що стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду вже звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Позивач в обґрунтування позову зазначає, що відповідач використовував нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю, без її дозволу, передавши його в оренду, а отриманими коштами розпорядився на власний розсуд, в звязку з чим повинен сплатити частину отриманих від оренди коштів, а також 3% річних та інфляційні втрати. Натомість, при розгляді Печерським районним судом міста Києва цивільної справи № 761/31401/19-ц було встановлено, що частина орендної плати не є спільним сумісним майном подружжя в розумінні статті 60 СК України, оскільки доходи від орендної плати були отримані відповідачем після розірвання шлюбу, а право власності на нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] оформлене на позивачку 2019 року. Отже, судовим рішенням встановлено відсутність у відповідача будь-якого зобов`язання щодо повернення позивачу частини отриманої орендної плати (тобто відсутність такого грошового зобов`язання). Рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2021 року набрало чинності і не оскаржувалось, а отже в силу положень статті 82 ЦПК України обставини, встановлені ним, не підлягають доведенню у даному спорі. [PERSON] відсутнє зобов`язання щодо повернення частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн. і такі обставини вже встановлені судовим рішенням, то положення статті 625 ЦК України, в даному випадку, не можуть бути застосовані, в силу того, що право позивача як кредитора не є порушеним, а відтак позовні вимоги задоволеню не підлягають. Зважаючи, що відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому наразі неможливо встановити чи мало місце списання коштів з рахунку платника шляхом перерахування коштів будь-якій особі, у зв`язку з чим не можна становити факт порушення прав Позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed