Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

І. Позиції учасників справи Стислий зміст позовної заяви та її обґрунтування 12 листопада 2024 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла позовна заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (далі - Страхова компанія), Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ), [PERSON] про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). Позов обґрунтований тим, що: - 22 вересня 2024 року сталася ДТП, в результаті якої автомобілю марки Lexus RX 350, реєстраційний номер [NUMBER] (далі - транспортний засіб), що належить [PERSON] , завданий матеріальний збиток; - постановою судді Макарівського районного суду Київської області від 17.10.2024 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП); - цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] , була застрахована у Страховій компанії; - під час оформлення матеріалів ДТП [PERSON] повідомив про наявність в нього посвідчення учасника бойових дій; про наявність полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності не повідомив, що унеможливило звернення до Страхової компанії; - вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 75 350,02 гривень; вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 58 238,23 гривень, у тому числі ПДВ - 15 310,75 гривень; - про відшкодування шкоди в позасудовому порядку позивач і відповідачі не домовилися. З наведених підстав просив стягнути з відповідачів солідарно 75 350,02 гривень майнової шкоди. Позиція Страхової компанії Страхова компанія проти позову заперечила. 06 січня 2025 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, поданий адвокатом Пилипцем А.Ю. У відзиві представник Страхової компанії зазначив, що: - відшкодування шкоди Страховою компанією має здійснюватися в межах вартості матеріального збитку (відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу), а не в межах вартості відновлювального ремонту - пред`явлення солідарної вимоги до відповідачів є безпідставним; - полісом страхування передбачена франшиза в сумі 3 200,00 гривень, яку має сплачувати винуватець ДТП. З урахуванням викладеного, просив у позові відмовити. Позиція МТСБУ МТСБУ проти позову заперечило. 20 лютого 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшов відзив на позовну заяву, поданий адвокаткою Патрик Г.Г. У відзиві представник МТСБУ акцентувала, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] , була застрахована у Страховій компанії, тому підстави для здійснення регламентної виплати МТСБУ відсутні. МТСБУ є неналежним відповідачем у цій справі. З огляду на викладене, просила в позові відмовити. Позиція [PERSON] [PERSON] проти позову заперечив. 18 лютого 2025 року до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву, поданий 10 лютого 2025 року. У відзиві [PERSON] вказав, що: - позивач не підтвердив фактичне понесення витрат на ремонт транспортного засобу; не надав доказів перевищення розміру ліміту відповідальності Страхової компанії; - матеріали справи не містять доказів понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ, тому вартість матеріального збитку підлягає стягненню без урахування ПДВ; - пред`явлення солідарної вимоги до відповідачів є безпідставним; - заявлена сума майнової шкоди є неспівмірною та необґрунтованою, адже він є учасником бойових дій та особою з інвалідністю ІІІ групи. З наведених мотивів просив у позові відмовити. Стислий зміст відповіді на відзив та клопотання про долучення доказів 24 лютого 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наголосив, що: - відсутність доведення розмір фактичних витрат на ремонт транспортного засобу не є підставою для відмови в позові; - поданий позивачем висновок експерти містить усі необхідні реквізити та відповідає законодавчим вимогам; - включення ПДВ та пред`явлення солідарної вимоги є обґрунтованими - статус учасника бойових дій не звільняє [PERSON] від цивільно-правової відповідальності. 24 лютого 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС надійшло клопотання позивача про долучення доказів, в якому він зазначив, що здійснив ремонт транспортного засобу. Розмір витрат на проведення ремонту становить 62 922,15 гривень. Зазначені витрати позивач оплатив. Позиції сторін у судовому засіданні У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Представник Страхової компанії в судове засідання не з`явився. У відзиві на позовну заяву просив розглядати справу без його участі. Представник МТСБУ в судове засідання не з`явилася. 17 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подала заяву про розгляд справи без участі представник МТСБУ. [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. ІІ. Процесуальні дії суду 19 листопада 2024 суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху, зобов`язавши позивача доплатити судовий збір та надати докази направлення позовної заяви з додатками відповідачам. 03 грудня 2024 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 20 січня 2025 року. 30 грудня 2024 року позивач через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подав заяву про участь у підготовчому засіданні, призначеному на 20 січня 2025 року, та в усіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. У задоволенні зазначеної заяви суд відмовив, про що 06 січня 2025 року постановив відповідну ухвалу. У зв`язку з перебуванням судді в іншому дні відпочинку підготовче засідання, призначене на 20 січня 2025 року суд відклав на 17 лютого 2025 року. 10 лютого 2025 року позивач через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подав заяву про участь у підготовчому засіданні, призначеному на 17 лютого 2025 року, та в усіх подальших підготовчих і судових засіданнях у цій справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Зазначену заяву суд задовольнив, про що 12 лютого 2025 року постановив відповідну ухвалу. З метою надання позивачеві часу для підготовки відповіді на відзив підготовче засідання, призначене на 17 лютого 2025 року суд відклав на 19 березня 2025 року. На підставі заяви [PERSON] , задля надання йому часу на підготовку заперечень на клопотання про долучення доказів, підготовче засідання, призначене на 19 березня 2025 року суд відклав на 30 квітня 2025 року. 30 квітня 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 04 червня 2025 року. 27 травня 2025 року позивач через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подав клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 04 червня 2025 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Зазначене клопотання суд залишив без розгляду, про що 28 травня 2025 року постановив відповідну ухвалу. У зв`язку з неявкою сторін судове засідання, призначене на 04 червня 2025 року, суд відклав на 18 липня 2025 року. 14 липня 2025 року позивач через підсистему «Електронний суд» ЄСІКС подав клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 18 липня 2025 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Зазначене клопотання суд залишив без розгляду, про що 15 липня 2025 року постановив відповідну ухвалу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Обставини, які встановив суд [PERSON] є власником транспортного засобу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим ТСЦ 5152 14.08.2024 (т. 1, а.с. 87). 17 жовтня 2024 року суддя Макарівського районного суду Київської області Косенко А.В. ухвалила постанову в справі № 370/2880/24, якою визнала [PERSON] винним у винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (т. 1, а.с. 85). Відповідно до вказаної постанови 22 вересня 2024 року о 17 год. 00 хв., на 51 км а/д М-06 Київ-Чоп с. Небелиця, водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом Skoda Octavia, д.н.з. [NUMBER] , у порушення вимог п.12.1, п.13.1 ПДР України, не обрав безпечної швидкості руху та не дотримався безпечної дистанції, чим скоїв зіткнення з автомобілем Lexus RX 350, д.н.з. [NUMBER] . Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень з матеріальними збитками. 01 жовтня 2024 року [PERSON] повідомив МТСБУ про ДТП (т. 1, а.с. 50-51). 01 жовтня 2024 року [PERSON] звернувся до МТСБУ із заявою про здійснення регламентної виплати (т. 1, а.с. 52). 10 жовтня 2024 МТСБУ повідомило [PERSON] про відсутність підстав для здійснення регламентної виплати, оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , була застрахована у Страховій компанії. Наведене підтверджується листом МТСБУ № 3-01б/43898 від 10.10.2024 (т. 1, а.с. 11). 01 жовтня 2024 року [PERSON] повідомив Страхову компанію про ДТП (т. 1, а.с. 89-91). Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії ЕР № 217410925 цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , була застрахована у Страховій компанії; ліміт за шкоду майну 160 000,00 гривень; франшиза 3 200,00 гривень (т. 1, а.с. 137). Згідно з висновком експерта № 65/24-Е, складеним судовим експертом Вітвіцьким І.І. за результатом проведення транспортно-товарознавчого дослідження вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 75 350,02 гривень; вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 58 238,23 гривень, у тому числі ПДВ - 15 310,75 гривень (т. 1, а.с. 59-84). Відповідно до рахунку-фактури № ДЗ_00000024 від 04.11.2024 вартість робіт з відновлювального ремонту транспортного засобу становить 16 020,15 гривень, без ПДВ (т. 1, а.с. 227). Відповідно до рахунку-фактури № ДЗ_00000005 від 08.01.2025 вартість робіт з відновлювального ремонту транспортного засобу становить 46 902,15 гривень, без ПДВ (т. 1, а.с. 228). Згідно з актом виконаних робіт № ДЗ_00000005 від 30.01.2025 фізична особа - підприємець [PERSON] виконав на замовлення [PERSON] роботи з ремонту транспортного засобу на суму 46 902,15 гривень, без ПДВ (т. 1, а.с. 230). Відповідно до платіжної інструкції АТ «Універсал Банк» № А8Н7-3Е06-АМ11-05КР від 06.11.2024 [PERSON] перерахував ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 16 020,00 гривень; призначення платежу: оплата рахунку № ДЗ_00000024 від 04.11.2024 (т. 1, а.с. 227). Відповідно до платіжної інструкції АТ «Універсал Банк» № АРАР-3ВА0-М7Н5-9ВВ2 від 10.01.2025 [PERSON] перерахував ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 33 903,90 гривень; призначення платежу: оплата рахунку № ДЗ_00000005 від 08.01.2025 (т. 1, а.с. 229). Відповідно до платіжної інструкції АТ «Універсал Банк» № Е167-6А2А-ЕХЕ6-ХАР4 від 29.01.2025 [PERSON] перерахував ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 12 998,25 гривень; призначення платежу: оплата рахунку № ДЗ_00000005 від 08.01.2025 (т. 1, а.с. 229). ІV. Мотиви і оцінка суду Загальні зауваження Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності Щодо вимог до Страхової компанії і [PERSON] . Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі (див. постанову Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 686/32571/23). Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт перший частини першої статті 1188 ЦК України). Тлумачення зазначених норм свідчить, що: - джерелом підвищеної небезпеки потрібно вважати діяльність, що здійснюється з тим чи іншим залученням/використанням предметів матеріального світу та/або природних (фізичних) процесів, які за певних умов часу та місця в силу своїх якісних та кількісних характеристик об`єктивно створюють в процесі володіння ними (незалежно від факту їх експлуатації) підвищену порівняно із звичайними життєвими обставинами небезпеку завдання шкоди; - зобов`язання про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою, вина особи, яка завдала шкоди. При цьому, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Тобто тягар доказування у справах про відшкодування майнової шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки розподіляється так: потерпілий доводить розмір шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та шкодою, а особа, яка завдала шкоди, доводить відсутність протиправності своєї поведінки та вини. Системний аналіз статей 1166, 1187, 1188 ЦК України дозволяє дійти висновку, що за загальним правилом майнова шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Проте з указаного правила є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (пункт 69 частини 1 статті 1 Закону України «Про страхування» № 1909-ІХ від 18.11.2021). Відповідно до статті 979 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів. Законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування). Вимоги щодо укладення договорів страхування за окремими класами страхування/категоріями страхових ризиків для врегулювання правовідносин, за якими вимагається обов`язкова наявність договору, можуть бути визначені законодавством. Предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування можуть бути: життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; майно на праві володіння, користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну (стаття 980 ЦК України). Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами страхування, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Станом на день ухвалення рішення відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-ІХ від 21.05.2024 (далі - Закон № 3720-ІХ). Зазначений закон введений в дію (окрім деяких норм) з 01 січня 2025 року. Водночас відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3720-ІХ дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV (далі - Закон № 1961-ІV). З огляду на те, що ДТП сталася 22 вересня 2024 року, до спірних правовідносин застосуванню підлягає Закон № 1961-ІV. Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV). Згідно зі ст. 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Схожі за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, в справі № 760/15471/15-ц від 03 жовтня 2018 року. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина третя статті 22 ЦК України). Відповідно до статті 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі ст. 20-1.1 Закону № 1961-IV у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії Відповідно до п. 77 ч. 1 ст. Закону України «Про страхування» франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування та/або законодавством. За змістом ч. 4 ст. 94 Закону України «Про страхування» у разі зазначення в договорі страхування безумовної франшизи страховик вираховує розмір франшизи при здійсненні страхової виплати за кожним страховим випадком. Відповідно до ст. 12 Закону № 1961-IV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до положень ст. 36.2. Закону № 1961-IV якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Тлумачення зазначеної норми свідчить, що у випадку здійснення страхової виплати на рахунок потерпілого страховик зменшує розмір страхової виплати на суму ПДВ. Вказану суму страховик зобов`язаний доплатити у випадку надання доказів проведення відновлювального ремонту транспортного засобу на СТО, яке має статус платника ПДВ. Якщо докази ремонту відсутні, то компенсувати ПДВ не повинен ні страховик, ні винуватець. Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України). Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду в справі № 565/1210/19 від 22 грудня 2020 року, № 591/1861/22 від 12 липня 2023 року. У справі, що розглядається, [PERSON] вказує, що внаслідок протиправної поведінки відповідачів була завдана шкода належному йому майну (транспортному засобу). На підтвердження розміру шкоди позивач надав висновок судового експерта № 65/24-Е Вітвіцького І.І. за результатом проведення транспортно-товарознавчого дослідження, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 75 350,02 гривень; вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 58 238,23 гривень, у тому числі ПДВ - 15 310,75 гривень. Розмір витрат, які [PERSON] поніс на ремонт транспортного засобу становить 62 922,15 гривень, що підтверджується рахунками-фактурами від 04.11.2024 та 08.01.2025, актом виконаних робіт від 30.01.2025, платіжними інструкціями АТ «Універсал Банк» від 06.11.2024, 10.01.2025, 29.01.2025. Отже, розмір витрат, здійснених позивачем на ремонт транспортного засобу перевищує розмір матеріального збитку, визначеному у висновку експерта. Зазначені вище докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми, позаяк вони з достатнім ступенем переконливості підтверджують розмір завданих позивачеві матеріальних збитків внаслідок пошкодження транспортного засобу з вини [PERSON] . Визначаючи розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачеві Страховою компанією і [PERSON] суд ураховує, що: - у силу приписів ст. 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу Страхова компанія відшкодовує витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу (вартість матеріального збитку), а не вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, як вимагає позивач; - розмір страхового відшкодування зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість; вартість ремонту транспортного з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати за умови, що надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ; - матеріали справи не містять доказів, що фізична особа - підприємець [PERSON] , який здійснив ремонт транспортного засобу, є платником ПДВ; про відсутність витрат позивача на ПДВ свідчить зазначення в рахунках на оплату ремонту, що сума розрахована без ПДВ; - розмір страхового відшкодування зменшується на суму франшизи, яка відповідно до страхового полісу становить 3 200,00 гривень; - винуватець ДТП має відшкодувати шкоду в частині, яка перевищує розмір вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу (матеріального збитку), з урахуванням франшизи. З огляду на викладене, Страхова компанія має відшкодувати позивачеві 39 727,48 гривень майнової шкоди (58 238,23 гривень (розмір відновлювального ремонту з урахуванням зносу) - 3 200,00 гривень (франшиза) - 15 310,75 (сума ПДВ)). З [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування майнової шкоди належить стягнути 7 883,92 гривень (62 922,15 гривень (розмір документально підтверджених витрат на ремонт транспортного засобу - 58 238,23 гривень (розмір відновлювального ремонту з урахуванням зносу) + 3 200,00 гривень (франшиза)). Доказів сплати зазначених сум Страхова компанія і [PERSON] не надали, чим порушили права позивача. Аргументи позивача щодо солідарного стягнення майнової шкоди з відповідачів суд відхиляє з огляду на таке. Відповідно до статті 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (стаття 541 ЦК України). Системний аналіз статей 540 та 541 ЦК дозволяє зробити висновок, що при існуванні множинності осіб у зобов`язанні діє презумпція часткових зобов`язань. Натомість солідарне зобов`язання виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов`язання. У постанові від 20 червня 2018 року в справі № 308/3162/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавство України, чинне як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, не передбачає солідарного обов`язку страховика та страхувальника щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП майну потерпілого. Щодо вимог до МТСБУ. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18 Верховний Суд виснував, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до положень ст. 39 Закону № 1961-IV МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. МТСБУ не може виступати засновником чи співзасновником юридичних осіб, що займаються підприємницькою діяльністю та/або мають на меті одержання прибутку. Основними завданнями МТСБУ є: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; управління централізованими страховими резервними фондами, що створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій; забезпечення членства України в міжнародній системі автомобільного страхування "Зелена картка" та виконання загальновизнаних зобов`язань перед уповноваженими організаціями інших країн - членів цієї системи; збирання необхідної інформації про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності для узагальнення та внесення пропозицій щодо удосконалення механізму здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; співробітництво з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, координація обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників та/або водіїв транспортних засобів - нерезидентів у разі в`їзду їх на територію України та власників та/або водіїв транспортних засобів - резидентів - у разі їх виїзду за межі України; співробітництво з органами Міністерства внутрішніх справ України та іншими органами державної влади з питань обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; розробка зразків страхових полісів і договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що затверджуються Уповноваженим органом; надання страховикам інформації щодо страхових випадків стосовно конкретних страхувальників. Отже, МТСБУ може здійснити виплату із централізованих страхових резервних фондів на умовах, визначених цим Законом. Такий порядок передбачений ст. 41 Закону № 1961-IV. Так, відповідно до положень ст. 41 Закону № 1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду, на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі; б) невстановленим транспортним засобом, крім шкоди, яка заподіяна майну та навколишньому природному середовищу; в) транспортним засобом, який вийшов з володіння власника не з його вини, а у результаті протиправних дій іншої особи; г) особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону; ґ) у разі недостатності коштів та майна страховика - учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та/або ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності; д) у разі надання страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, свого транспортного засобу поліцейським та медичним працівникам закладів охорони здоров`я згідно з чинним законодавством. Системне тлумачення вказаних норм свідчить, що закон альтернативно визначив можливість виплати страхового відшкодування зі страховика або регламентної виплати з МТСБУ. Зокрема, МТСБУ має обов`язок здійснити регламентну виплату у разі заподіяння шкоди транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Skoda Octavia, реєстраційний номер [NUMBER] на день ДТП була застрахована у Страховій компанії, що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії ЕР № 217410925. За таких обставин, у МТСБУ не виник і не міг виникнути обов`язок здійснити позивачеві регламентну виплату, тому МТСБУ є неналежним відповідачем в цій справі. З огляду на викладене в задоволенні вимоги до МТСБУ суд відмовляє. V. Висновки суду [PERSON] пред`явив вимогу про солідарне відшкодування Страховою компанією, МТСБУ та [PERSON] майнової шкоди в сумі 75 350,02 гривень. Суд дійшов висновку про стягнення зі Страхової компанії на користь [PERSON] майнової шкоди в сумі 39 727,48 гривень, з [PERSON] на користь [PERSON] - 7 883,92 гривень. Вимогу до МТСБУ суд визнав необґрунтованою З огляду на викладене, суд задовольняє позов частково. VІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач при поданні позову сплатив судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується квитанцією АТ «ТАСКОМБАНК» № 6841-5776-9718-4129 від 12.11.2024 (т. 1, а.с. 98) та платіжною інструкцією АТ «Універсал Банк» № 605Е-ХМХЕ-ЕС07-А111 від 02.12.2024 (т. 1, а.с. 107). Доказів понесення інших витрат сторони не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольнив позов частково, загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню зі Страхової компанії та [PERSON] на користь позивача, становить 765,32 грн (47 611,40 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 1 211,20 грн (сума сплаченого судового збору) / 75 350,02 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 765,32 грн. З огляду на те, що суд дійшов висновку про стягнення зі Страхової компанії на користь 39 727,48 гривень (84,4% від розміру задоволених вимог), а з [PERSON] - 7 883,92 гривень (16,6 % від розміру задоволених вимог), сума судового збору, яка підлягає стягненню зі Страхової компанії на користь позивача становить 645,93 гривень, з [PERSON] на користь позивача - 119,39 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial