Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Голови Верховного Суду України про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не відповів на 6 його звернень про допомогу у порушенні його прав, які були ним подані на електронну адресу, яка вказана на офіційному сайті відповідача, чим порушив низку законодавчих актів України. Як зазначає позивач, вказаними незаконними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, що виразилась у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з інвалідністю; душевних стражданнях, приниження його честі та гідності. При цьому позивач просить врахувати, що моральну шкоду сприймає беззахисний інвалід армії 2 групи більш болюче ніж людина, яка не має інвалідності; від беззаконня відповідача страждає не тільки він, а й його родина, а також просить врахувати характер та обсяг заподіяних моральних і фізичних страждань; стан здоров`я потерпілого, який є тяжким. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме стягнути з Голови Верховного суду України на його користь за нанесену йому моральну шкоду у розмірі по 5000,00 грн. за кожне його звернення, яких було 6, а усього 30 000,00 грн. та зобов`язати відповідача на них надати обґрунтовані відповіді і про це його повідомити по електронній пошті. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Грегуля О.В. від 07.03.2025 року цивільну справу направлено до Печерського районного суду м.Києва для розгляду за підсудністю. Постановою Київського апеляційного суду від 29.05.2025 року вказану ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Грегуля О.В. від 23.05.2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.05.025 року прийнято самовідвід головуючого Грегуля О.В. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2025 року справу передано у провадження судді Скрипки О.І. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва Скрипки О.І. від 30.05.2025 року справу прийнято до провадження та ухвалено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Сторони, в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк, не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Строк, визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України, для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. До суду надійшов відзив представника відповідача Глібко Н.В. від 18.06.2025 року на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що на всі звернення позивача від 08.06.2023 року, 29.06.2023 року, 12.07.2023 року, 13.07.2023 року, 30.07.2023 року та 16.08.2023 року було надано відповіді, що не заперечує і сам позивач у доданих до позову скаргах. При цьому усі звернення були розглянуті особами, до компетенції яких входять вирішення порушених у них питань. Також, позивачем не наведено факту неправомірності дій відповідача, натомість, дії останнього цілком відповідають чинному законодавству, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача. 23.06.2025 року до суду надійшли заперечення позивача щодо відзиву представника відповідача. В даних запереченнях позивач вважає відзив незаконним та поданим з численними порушеннями, в тому числі і щодо наявності повноважень представника відповідача. Також позивач вважає, що жодного спростування наведених ним фактів у позовній заяві представником відповідача фактично не наведено у відзиві, а сам відзив є незаконним. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 08.08.2023 року позивач [PERSON] через електронну пошту звернувся до Верховного Суду зі скаргою на [PERSON] . Листом керівника апарату [PERSON] від 21.06.2023 року вих. № 2794/0/2/-23 позивачу надано відповідь на вказане звернення, з якої вбачається, що питання, порушені у його зверненні, вже були предметом розгляду у Верховному Суді, а тому не потребують вживання заходів. Зокрема, його звернення від 30.03.2023 року (вх.№ 21/19/15-23 від 30.03.2023 року), від 31.03.2023 року ( вх.№ 21/19/15-23 від 03.04.2023 року), від 07.04.2023 року (вх.№ 21/23/15-23 від 07.04.2023 року) розглянуто керівництвом Верховного Суду. Про це позивача проінформовано листом Верховного Суду від 19.04.2023 року № 1776/0/2-23. Крім того, листом Верхового Суду від 19.05.2023 року № 2227/0/2-23 позивачу повідомлено, що відповідно до ч.2 ст.8 ЗУ «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим самим органом від одного і того самого громадянина з одного і того самого питання, якщо перше вирішено по суті. На це звернено увагу в листі від 05.06.2023 року № 2448/0/2-23. 29.06.2023 року позивач через електронну пошту звернувся до Верховного Суду зі скаргою на [PERSON] . На вказану скаргу 12.07.2023 року за підписом Голови Верховного Суду Кравченка С. надано відповідь № 3124/0/2-23, відповідно до якої повідомлено, що керівник апарату Верховного Суду розглянув скаргу від 08.06.2023 року в межах повноважень, визначених чинним законодавством України, а також повторно звернуто увагу позивача, що у приписах статті 26 ЗУ «Про звернення громадян» передбачена відповідальність за подання громадянином звернення, яке містить, зокрема, образи чи дискредитацію органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та їхніх посадових осіб, керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності. 12.07.2023 року [PERSON] звернувся на електронну пошту Верховного Суду з листом, в якому вимагав від Голови Верховного Суду надати відповідь на його попереднє звернення щодо дій [PERSON] та покарати останнього у дисциплінарному порядку. Повідомленням начальника відділу загального документообігу (канцелярії) Верховного Суду Ковальчук С.В. від 13.07.2023 року вих.№ 3169/0/2-23 вказаний лист повернуто позивачу без реєстрації як такий, що містить образливі вислови. 13.07.2023 року позивач [PERSON] звернувся на електронну пошту Верховного Суду зі скаргою на ім`я Голови ВСУ на дії Ковальчук С. 27.07.2023 року за вих.№ 3437/0/2-23 позивачу надано відповідь про те, що Ковальчук В.С. діяла відповідно до своїх повноважень та установленого у Верховному Суді порядку реєстрації вхідних документів. Дана відповідь підписана завідувачем сектору розгляду звернень та надання інформації Верховного Суду та Великої Палати [PERSON]. 30.07.2023 року позивач [PERSON] звернувся на електронну пошту Верховного Суду зі скаргою на ім`я Голови ВСУ на дії [PERSON] щодо підписання ним вищевказаної відповіді. 11.08.2023 року за вих.№ 3688/0/2-23 позивачу за підписом першого заступника керівника Апарату Верховного Суду [PERSON] надано відповідь про те, що скаргу розглянуто уповноваженою особою, порушень щодо її розгляду не виявлено. 16.08.2023 року позивач [PERSON] звернувся на електронну пошту Верховного Суду зі скаргою на ім`я Голови ВСУ на дії [PERSON] щодо підписання ним відповіді на скаргу. 24.08.2023 року за підписом керівника Апарату Верховного Суду [PERSON] за вих.№ 3852/0/2-23 позивачу надана відповідь про те, що його скаргу від 30.07.2023 року розглянуто уповноваженою особою, порушень щодо цього розгляду не виявлено. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на незаконність дій відповідача, який в порушення Конституції України, ЗУ «Про звернення громадян», ЗУ «Про інформацію» не відповів на жодне з його вищевказаних 6 звернень. Представник відповідача у відзиві проти даних тверджень заперечував, вказуючи на правомірність дій відповідача та недоведеність позовних вимог. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, з огляду на наступне. Так, розгляд звернень громадян у Верховному Суді здійснюється відповідно до положень Конституції України, законів України «Про звернення громадян», Інструкції з діловодства за зверненням громадян у Верховному Суді, затвердженої наказом керівника Апарату Верховного Суду від 16.10.2020 року № 135, Інструкції з діловодства Верховного Суду, затвердженої наказом керівника Апарату Верховного Суду від 31.12.2021 року № 129. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Таким чином, звернення, яке відповідає вимогам Закону України «Про звернення громадян», повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки, та за наявності для того підстав, суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого входить вирішення спірного питання, повинен вжити усіх передбачених законом заходів для поновлення порушеного права особи та усунення причин та умов, які сприяли порушенням. Також, згідно ч.3 ст.15 ЗУ «Про звернення громадян», відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Відповідно до ч.2 ст.19 ЗУ «Про звернення громадян», у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Так, судом встановлено, що позивачем на ім`я Голови Верховного Суду через електронну пошту було подано 6 скарг на працівників Верховного Суду, а саме від 08.06.2023 року, 29.06.2023 року, 12.07.2023 року, 13.07.2023 року, 30.07.2023 року, 16.08.2023 року. На скаргу від 29.06.2023 року позивачу надано відповідь за підписом Голови Верховного Суду. Відтак, посилання позивача на те, що відповідачем особисто не надано жодної відповіді на його звернення не відповідають дійсності. Інші листи та відповіді підписані уповноваженими особами Верховного Суду на розгляд таких звернень та надання відповідей на них і жодних порушень при наданні відповідей на інші скарги позивача судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд не вбачає неправомірності дій відповідача. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17. Відповідно до ст.23 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Реалізація такого механізму, як оскарження дій (бездіяльності) службових осіб не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав особи. Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 року у справі № 211/7655/15-1 дійшов висновку, що, розглядаючи справи щодо стягнення шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів державної влади, у конкретних правовідносинах суду необхідно встановити неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а довести наявність цих умов має позивач. 3 рахуванням положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) посадовими особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування та визнання дій чи бездіяльності таких органів чи (та осіб) незаконними. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.03.2019 року у справі № 338/12193/16-ц, у якій з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, ст. ст. 23, 1174, 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана зазначеними органами чи (та) посадовими особами, відшкодовується державою лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Верховний Суд зазначив, що для відшкодування шкоди відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст. ст. 1167, 1174 ЦК України. Касаційним цивільним судом Верховного Суду від 22.12.2020 у постанові у справі № 686/24223/17 також зазначено, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (стаття 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікована 17.07.1997 році). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», №12868/05, рішення від 10.12.2009 року; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004 року). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених доказів суд вважає, що позивачем не доведено факту неправомірності дій відповідача, натомість, дії відповідача цілком відповідають чинному законодавству, про що зазначено вище, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідача. Так, до позовної заяви додана медична документація за 1999 рік, лютий 2024 року, червень 2023 року та без дати, з якої не вбачається жодного зв`язку з будь-якими діями/бездіяльністю відповідача та станом здоров`я позивача на момент надання відповідей на звернення позивача у липні та серпні 2023 року. Інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Інші доводи позивача, викладені у позовній заяві та запереченнях на відзив, на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю або частково не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, а позивач є особою, звільненою від сплати судового збору (інвалід 2 групи), судові витрати відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed