Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

09 квітня 2025 року [PERSON] , через представницю [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , із вимогами про визнання шлюбу недійсним та анулювання актового запису (а. с. 1-4). В обґрунтування позову зазначено, що 07 липня 2021 року сторони уклали шлюб, до реєстрації шлюбу позивач, погодившись на пропозицію майбутньої дружини щодо її реєстрації місця проживання в його квартирі, 02 червня 2021 року за його згодою було зареєстровано місце проживання відповідачки в належній йому на праві особистої приватної власності квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , яку він придбав за особисті грошові кошти 05 серпня 2020 року. Весною 2023 року [PERSON] вмовила позивача оформити на її ім`я право власності на 1/2 частку вище зазначеної квартири шляхом укладення договору дарування, мотивуючи тим, що її батьки мають наміри вкласти значну суму належних їм грошових коштів в капітальний ремонт моєї квартири, тому буде справедливим якщо на половину квартири буде оформлене право власності на ім`я дружини. 26 травня 2023 року між сторонами було укладено договір дарування 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом. Натомість, жодної копійки на капітальний ремонт від батьків дружини й до теперішнього часу позивач не отримав, тобто батьки дружини ввели позивача в оману, щоб він оформив нерухоме майно на їх доньку. Влітку 2024 року відповідачка стала запевняти позивача у необхідності переоформлення на її ім`я права власності другої 1/2 частки вище зазначеної квартири шляхом укладення договору дарування, оскільки він є військовослужбовцем, та у зв`язку з агресією росії, яка напала на Україну, його можуть відправити на лінію зіткнення, тобто в зону активних бойових дій, де він можу загинути і щоб уникнути в майбутньому поділу квартири з іншими спадкоємцями першої черги, тобто між нею та його батьками, відповідачка вмовила його на оформлення договору дарування їй 1/2 частки квартири, що на той момент була його власністю. У зв`язку з чим, 05 червня 2024 року між сторонами було оформлено договір дарування, за яким позивач подарував відповідачці 1/2 частину вищевказаної квартири. Після оформлення квартири на відповідачку, з липня 2024 року остання різко змінилась в поведінці, стала уникати позивача, з липня 2024 року постійно вчиняла сварки, уникаючи виконання подружніх обов`язків, а в середині лютого 2025 року у відсутність позивача взагалі виїхала із квартири. Таким чином, на підставі викладеного, позивач вважає, що укладений шлюб між сторонами є фіктивний, оскільки відповідачка уклала шлюб з корисливих мотивів, без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Прохає суд визнати шлюб недійсним та анулювати актовий запис про шлюб, а також стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу у сумі 20000 гривень, разом із судовим збором. Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 40), копія якої надіслана учасникам справи 15 квітня 2025 року (а. с. 41). 21 травня 2025 року на адресу суду, через підсистему «Електронний суд», надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачки - [PERSON] , в обґрунтування якого зазначено, що в лютому 2020 року [PERSON] запропонував [PERSON] проживати разом однією родиною, на що остання погодилася та припинила трудову діяльність у місті Кривий Ріг, зібрала особисті речі та переїхала до нього в місто Дніпро з наміром побудови спільного життя. Сторони не лише проживали разом як фактичне подружжя, але й будували спільні плани на майбутнє, обговорювали створення сім`ї, мали тісне коло спільного спілкування, а також познайомили одне одного зі своїми батьками та друзями, що свідчить про серйозність їхніх намірів та глибину взаємин. Після пропозиції позивача на укладення шлюбу, відповідачка погодилася та сторони почали серйозно замислюватися про спільне майбутнє, зокрема - про придбання власного житла. У результаті було знайдено квартиру за адресою: [ADDRESS] , що продавалася ПАК КБ Приватбанк, через електронний аукціон, яку було придбано за кошти позивача та коштів, які були передані батьками відповідачки в рівних частинах. 07 липня 2021 року сторони зареєстрували шлюб, попри відсутність матеріальних ресурсів для проведення урочистої церемонії. У лютому 2022 року, з початком повномасштабного вторгнення, сторони разом із національною збірною України з плавання вирушили до Італії, де вони проживали протягом півроку. Цей вчинок свідчить про щире прагнення відповідачки підтримувати чоловіка за будь-яких обставин і бути поруч, незалежно від складнощів чи відстані. Після завершення перебування за кордоном сторони разом повернулися до України. Щирим наміром останньої було створення повноцінної сім`ї, заснованої на любові та партнерстві, а не на матеріальному забезпеченні. Відсутність спільних дітей зумовлена виключно позицією самого позивача, який ставив у пріоритет розвиток власної спортивної кар`єри. Позивач неодноразово зазначав, що не готовий до батьківства, оскільки через тренування, змагання та пов`язаний з цим спосіб життя не матиме можливості приділяти дитині належну увагу та час. У травні 2023 року саме позивач висловив бажання повернути батькам останньої грошові кошти, вкладені ними у придбання квартири, зокрема шляхом оформлення частки на їх доньку, з метою узаконення фактичних майнових прав родини. Відповідно до пункту 6 договору дарування від 26 травня 2023 року, сторони прямо підтвердили, що договір не має фіктивного характеру. 05 червня 2024 року відповідачка прийняла в дар іншу половину квартири - також за ініціативою чоловіка, який був військовослужбовцем. Враховуючи підвищений ризик, пов`язаний із можливим направленням до зони бойових дій, він наполягав на оформленні права власності на дружину з метою уникнення потенційних юридичних труднощів у разі його загибелі. Через кілька місяців після укладення договору дарування поведінка позивача щодо відповідачки суттєво змінилася. Позивач почав поводитися грубо, принижуючи її гідність, пояснюючи це тим, що, мовляв, раз вона отримала квартиру в дар, то зобов`язана виконувати всі його примхи без заперечень. Відповідачка заявила, що дарування не змінює її почуттів, але при цьому не дозволить ставитися до себе зневажливо. Через це між ними почали виникати сварки, свідками яких були сусіди та друзі, які помічали, що стосунки руйнуються. Згодом сварки переростали в застосування фізичної сили з боку позивача. Побоюючись за своє життя та здоров`я відповідачка кілька разів змушена була виїжджати до батьків або друзів. Проте, маючи почуття до чоловіка та намагаючись зберегти сім`ю, вона пробачала його й поверталася додому. Однак, поведінка позивача ставала дедалі грубішою, сварки - частішими, а докори та психологічне й фізичне насильство - регулярними та у лютому 2025 року, втомившись від постійного тиску та знущань, відповідачка залишила чоловіка остаточно, спочатку переїхавши до друзів, а потім - в орендоване житло. 27 лютого 2025 року відповідачка звернулася до суду з вимогою розірвати шлюб із позивачем (справа №2/932/1462/25, яка перебуває на розгляді Шевченківського районного суду м. Дніпра). Поданий позивачем позов про визнання шлюбу фіктивним є елементом психологічного впливу на відповідачку та способом повернути нерухоме майно, яке було подароване позивачем відповідачці. Позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про фіктивність шлюбу, а відтак позов є необґрунтованим, тому відповідачка прохає в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Станом на дату розгляду справи позивачем відповіді на відзив не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про залишення позовних вимог без задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 07 липня 2021 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , було укладено шлюб, про що складений актовий запис - № 249. Прізвище відповідачки після реєстрації шлюб « [PERSON] ». 26 травня 2023 року [PERSON] подарував [PERSON] часину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування від 26 травня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за №1200 (а. с. 20-21). 05 червня 2024 року [PERSON] подарував [PERSON] ще часину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору дарування від 05 червня 2024 року, зареєстрованого в реєстрі за №394 (а. с. 22-23 та на звороті). Відповідно до Акту виданого головою правління ОСББ «Сталінграда 110А» Маргарян М.Л. від 12 березня 2025 року, [PERSON] вселився в дворівневу квартиру за адресою: [ADDRESS] , тобто з моменту купівлі ним цього об`єкту нерухомого майна та безперервно проживає в ній (без реєстрації його місця проживання за цією адресою) до теперішнього часу, облаштовуючи постійно меблями, отргтехнікою для комфортного проживання, періодично проводить поточні ремонти в квартирі, сплачує за надані комунальні послуги та інші платежі за цією адресою. [PERSON] після укладення шлюбу вселилась в квартиру за вище вказаною адресою влітку 2021 року, де зареєстроване її місце проживання з 02.06.2021 року, та проживала в ній деякий час постійно. З липня 2024 року стала від`їжджати на досить тривалий період часу з цієї квартири, зокрема під час перебування чоловіка у відрядженні, та з`являлась на передодні його приїзду додому. А з середини лютого 2025 року взагалі виїхала з квартири та не проживає до теперішнього часу, тоді як [PERSON] проживає в цій квартирі постійно й безперервно. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині першій статті 1 СК України визначено засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Положеннями ст. 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (стаття 40 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 41 СК України, при вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 4 статті 263 ЦПК України, визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд висловлює правові висновки у певних справах з огляду на встановлення судами фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ та фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами в певних суспільних правовідносинах. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. У справі № 285/720/16-ц про визнання шлюбу фіктивним, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про визнання шлюбу недійсним (фіктивним). Посилання позивача на припинення сімейних стосунків та на наявні конфлікти, які виникають між ним та відповідачкою є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним. У справі № 750/6471/15-ц Верховний Суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про те, що позивач не довела відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя. За таких обставин самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було отримання квартири не дає підстав для визнання шлюбу недійсним. У справі № 591/1860/16-ц Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач не довела відсутності у подружжя реального наміру створити сім`ю і набути прав та обов`язків подружжя. За таких обставин самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідача було отримання житлового будинку, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності. З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка укладала з ним шлюб не маючи, наміру створювати сім`ю та з корисливих мотивів, при цьому саме по собі отримання нею квартири (договори дарування) не є підставою для визнання шлюбу недійсним, тим більше коли сторони з моменту реєстрації шлюбу разом проживали, мали спільне господарство та побут, мали спільний сімейний бюджет, натомість їх конфлікти та припинення шлюбних відносин з лютого 2025 року є підставою для розірвання шлюбу, а не визнання його недійсним, суд доходить висновку, що підстави для визнання шлюбу недійним відсутні, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. У зв`язку із відмовою у задоволенні заявлених вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed