Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-21 00:00:00

Згідно з позовною заявою сторони перебували у шлюбі з лютого 1998 р. по травень 2019 р., мають двох дітей. У 2004 році були на заробітках за кордоном. У наступному році почали будівництво житлового будинку на земельній ділянці [ADDRESS] . У грудні 2019 року позивачка з дітьми вселилась у будинок і продовжила його облаштування. У 2020 році власними зусиллями, коштом сина та батька почала будівництво котельні. Проте у 2023 році без її відома відповідач зареєстрував за собою право власності на спірний будинок. Позивачка просить визнати спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності сторін та визнати за нею право на частку у праві власності на цей будинок. Відповідач позов не визнає. Покликається на те, що спірного майна на час проживання сторін у шлюбі не існувало. Право власності на будинок виникло лише у серпні 2023 року. Будинок споруджений на земельній ділянці, що належить йому на підставі договору дарування. Позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно з частиною першою статті\~4\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Нормами статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з\~нормами статті\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається,\~що кожна\~річ,\~набута за\~час шлюбу,\~крім речей\~індивідуального користування,\~є об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. ст. 60, 61 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. ст. 69 СК України). У разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. При\~вирішенні спору\~про поділ\~майна суд\~може відступити\~від засади\~рівності часток\~подружжя за\~обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України). Судом встановлено, що 14.02.1998 року сторони уклали шлюб, [INFO] народили сина [PERSON] , а [INFO] дочку [PERSON] . Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 квітня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. На замовлення відповідача виготовлено Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Паспорт виготовлено станом на 09.08.2022 р. Реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації в Єдиній державній\~електронній системі\~у сфері\~будівництва відбулася 22.08.2022 р. За даними Державного реєстру речових прав право власності на будинок [ADDRESS] загальною площею 122 кв. м, житловою площею 58,4 кв. м зареєстровано за [PERSON] 30.08.2023 року на підставі технічного паспорту та відомостей з Державного земельного кадастру про право власності на земельну ділянку. Власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2122786803:00:008:0032, площею 0,22 га є [PERSON] відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 05.10.2009 р. Мати позивачки, [PERSON] , в судовому засіданні як свідок стверджувала, що сторони побудували спірний будинок разом. Батько позивачки, [PERSON] , додав, що він особисто здійснював внутрішні будівельні роботи на першому поверсі, монтував двері, сантехніку. Вкладав власні кошти та кошти сина сторін. Відповідач у цьому участі не брав. Він повернувся до будинку в 2023 році, коли позивачка виїхала до Чехії. Вигнав доньку з дому. Допитаний як свідок син сторін, [PERSON] , суду повідомив, що після розлучення батько теж ремонтував будинок. Він давав гроші й матері, й батьку. Свідок [PERSON] пояснив, що допомагав позивачці після її розлучення встановлювати в будинку вікна, двері. Допитаний за ініціативою відповідача як свідок його двоюрідний брат, [PERSON] , повідомив, що до розлучення сторони звели несучі конструкції (стіни, перекриття, дах), вставили вікна. Надалі відповідач проводив будівельні роботи самотужки. Свідок [PERSON] дав аналогічні пояснення та підтвердив, що після розлучення відповідачка якийсь час проживала в будинку. Позивачка надала суду фотознімки, зроблені у 2022 року в садибі за адресою: [ADDRESS] , на яких зображена дочка сторін, а також квитанції за 2024 рік про оплату послуг з електропостачання за вказаною адресою, що узгоджується з фактичними підставами позову. Крім того, позивачка надала численні накладні, товарні чеки на придбання протягом 2019-2022 рр. дверей і дверної фурнітури, сантехнічного обладнання та арматури, меблів, що доводить її твердження про те, що вона з дітьми в грудні 2019 року вселилась у будинок і продовжила його внутрішнє облаштування. Згідно з\~нормами статті\~80\~ЦПК України\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Водночас Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2023 року (справа № 902/1068/20) зауважив, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром. Як зазначає Суд, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. У постанові від 20 вересня 2023 року (справа № 141/124/21) Верховний Суд послався на рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України», яке орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам. За класичним визначенням цей стандарт тлумачиться як розумний ступінь імовірності. Європейський суд з прав людини також застосовує схожий підхід у рішенні у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції». З огляду на це суд відкидає зауваження відповідача стосовно того, що з наданих позивачкою платіжних документів не вбачається, ким придбавались і для чого були використані, зазначені в них будівельні матеріали. До того ж сам відповідач будь-яких документів, що підтвердили б придбання ним будівельних матеріалів, суду не надав. Даючи оцінку факту введення спірного будинку в експлуатацію після розірвання між сторонами шлюбу, суд зважає на статтю 68 СК України, якою передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частини\~другої\~статті\~331 ЦК України\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, введення будинку в експлуатацію як і його державна реєстрація це вимога закону, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості. Проте, як зазначив Верховний Суд України в постанові від 04 грудня 2023 року (справа № 635/6423/18), будинок, який збудований у шлюбі, проте державна реєстрація права власності на який проведена після розірвання шлюбу, підлягає поділу як нерухоме майно, бо сам по собі факт розірвання шлюбу не впливає на правовий статус такого будинку, оскільки його будівництво закінчено до розірвання шлюбу. Факт побудови спірного будинку під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі є більш вірогідним, аніж твердження відповідача про те, що будинок був збудований після розірвання шлюбу, а саме з дати введення його в експлуатацію та реєстрації за позивачем права власності (30.08.2023 р.). При цьому відповідачем не доведено належними та допустимими доказами своїх доводів, що спірний будинок був побудований за його особисті кошти у 2023 році році вже після розірвання шлюбу, а отже, не спростовано презумпції спільності вказаного майна. Водночас саме\~відповідач,\~крім власних\~заперечень,\~повинен був\~би надати\~докази того,\~що це\~майно є\~його особистою\~власністю.\~Проте таких\~належних і\~достовірних доказів\~на спростування\~вимог позивачки,\~суду не\~надано. Таким чином, відповідач, на якого покладається тягар спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірний будинок, не довів, що він збудований за його особисті кошти. Суд не може залишити поза увагою той факт, що в листопаді 2023 року відповідач звертався до суду з позовом про виселення позивачки зі спірного будинку, однак у квітні 2024 року подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, що свідчить про суперечливість його поведінки в контексті спору про право на будинок. У заяві про залишення зазначеного позову без розгляду [PERSON] вказав, що позивачка виселилась добровільно. Тобто щонайменше позивачка проживала у будинку протягом 2023 року, що з огляду на відношення між сторонами виключає завершення будівництва у 2022 особисто відповідачем. Отримання відповідачем у 2022 року технічного паспорту спірного будинку судом до уваги не береться, оскільки такий паспорт не є правовстановлюючим документом. Зауваження відповідача щодо належності йому на праві власності земельної ділянки, на якій збудовано спірний будинок, правового значення для розв`язання цього спору не має. Пленум Верховного Суду України у пункті 18-2\~постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, роз`яснив, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного з подружжя, а не спільною сумісною власністю подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності Зважаючи на вищевикладене суд дійшов висновку про те, що спірний будинок був побудований у період перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, проте офіційно був введений в експлуатацію після розірвання шлюбу та право власності на нього зареєстровано відповідачем 30 серпня 2023 року. Передбачених законом підстав для відступу від засади рівності часток подружжя судом не встановлено. Звертаючись до суду, позивачка просила визнати спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності сторін. Однак при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, тому заявлення окремо вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року (справа № 523/14489/15-ц). Ухваливши рішення по суті справи суд повинен вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України, згідно з частиною першою якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних. З огляду на повне задоволення позову з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 12\~715,60 грн, сплаченого нею при зверненні до суду, судового збору.

Outcome: approved