Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

До Нетішинського міського суду Хмельницької області 25.04.2025 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідачки на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06.06.2012, звільнення від сплати аліментів, які були стягнуті вищенаведеним рішенням суду, та стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утриманні дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частки від доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову позивач вказав, що рішенням суду від 06.06.2012 стягнуто з позивача на користь відповідачки на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частки його заробітку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Проте з 06.10.2022 дитина пішла від матері та стала проживати з позивачем і знаходиться на його утриманні. Отже на теперішній час відсутні законні підстави для продовження стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на доньку, яка наразі проживає разом із [PERSON] та перебуває на його повному утриманні. У той же час у період по 01.04.2025 відповідачка повертала отримані аліменти, перераховуючи їх суму на карту доньки, а в подальшому припинила повертати аліменти. З огляду на це позивач просив суд припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідачки на утримання доньки, звільнити його від сплати аліментів з 01.04.2025 по день вступу в законну силу рішенням у справі. А, оскільки всі витрати щодо утримання дитини, у тому числі і додаткові як лікування зубів на загальну суму 127\~000 грн., позивач несе самостійно, а відповідачка, маючи можливість для надання матеріальної допомоги, таку не оказує, він просить стягнути аліменти з відповідачки у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду. 25.04.2025 судом на адресу відділу адміністративних послуг виконкому міської ради направлено запит щодо місця реєстрації відповідачки. 25.04.2025 до суду надійшла відповідь, згідно з якою відповідачка зареєстрована за адресою, вказаною у позові. Ухвалою суду від 30.04.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу час для усунення виявлених недоліків. 05.05.2025 позивачем усунуті вказані в ухвалі недоліки позову. 06.05.2025 ухвалою суду прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.06.2025 продовжено відповідачці строк для подання відзиву на позов. 17.06.2025 ухвалою суду відмовлено у задоволення заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 21.07.2025 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду. Відповідачкою подано письмовий відзив на позов, в якому вона заперечувала позовні вимоги. Відповідачка вважає, що позивач не довів той факт, що дитина проживає разом з ним на постійній основі та перебуває на його утриманні, оскільки вона зареєстрована разом з матір*ю у квартирі, що належить дитині, і сама скористалася своїм правом як неповнолітньої особи, що досягла 14-річного віку, на зміну постійного місця проживання, не змінивши при цьому місце своєї реєстрації. Крім того відповідачка додатково утримує доньку, сплачує на її утримання власні кошти, зокрема, сплатила туристичні путівки, послуги психолога, придбання речей, частково оплатила лікування зубів на 10000 грн. тощо. Позивач подав до суду письмову відповідь на відзив, у якій наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав, пояснив, що перебував у шлюбі з відповідачкою з 2009 по 2012 р.р., у якому народилася [PERSON] , [INFO] . Після розлучення з нього за рішенням суду стягувалися аліменти на утримання доньки на користь відповідачки, оскільки дитина залишалася проживати з нею. В подальшому він уклав інший шлюб, який також на даний час розірвано. 06.10.2022 донька за власним бажанням переїхала проживати до нього, тому з березня 2023 по квітень 2025 відповідачка повертала на картку доньки аліменти, які з нього стягувалися за рішенням суду, які частково він залишав доньці на кишенькові розходи, а інше витрачав на її утримання. Враховуючи, що лікування зубів доньки на загальну суму 127\~000 грн. виявилося дороговартісним, а відповідачка відмовилася допомагати оплачувати ці витрати, за виключенням 10000 грн., а в подальшому і взагалі припинила повертати отримані від нього аліменти, він вимушений звернутися до суду з даним позовом, який просив задовольнити. Також позивач визнав, що сума отриманих відповідачкою аліментів за квітень 2025 була йому повернута у травні 2025. Представник позивача - адвокат Нікітюк П.М. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив, та також визнав, що сума отриманих відповідачкою аліментів за квітень 2025 була повернута позивачу у травні 2025. В судовому засіданні відповідачка позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов, підтримала свої письмові пояснення та пояснила, що дитина переїхала до батька за його тиском, проте вона не вважає, що це свідчить про зміну місця проживання дитини, оскільки дитині належить квартира, у якій вони разом зареєстровані, вона не змінила місце своєї реєстрації та у будь-який момент може повернутися проживати до матері. Відповідачка несе додаткові численні витрати на утримання дитини, зокрема, оплачує туристичні поїздки, послуги психолога, купляє речі, надає кишенькові кошти тощо. Відповідачка вказала, що повертала отримані від позивача аліменти до травня 2025 на картковий рахунок доньки та вважає, що обидва з батьків мають утримувати свою дитину, а тому недоцільно звільняти позивача як батька від сплати аліментів, оскільки у такому випадку вона не зможе контролювати його витрати, а також не заперечувала, що й сама повинна витрачатися на утримання доньки. Додатково позивачка пояснила, що на даний час проживає сама з молодшою дитиною від іншого цивільного шлюбу, на яку також отримує аліменти, але у значно меншому обсязі. Представник відповідачки - адвокат Котюк Т.А. в судовому засіданні підтримала пояснення своєї клієнтки, просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Датою прийняття рішення у даній справі є 28.07.2025, тобто дата складання повного тексту рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши сторони, допитавши неповнолітню дитину у присутності психолога та у відсутність сторін за участю їх представників, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12\~ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачений обов`язок кожної із сторін довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається кожна із сторін як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою\~статті 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом досліджуються представлені та витребувані письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалися сторони, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Так, суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом встановлено, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , яка народилася [INFO] (а.с. 12). Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06.06.2012 стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі частки його заробітку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття (а.с.15). З 06.10.2022 дитина [PERSON] , [INFO] , з власної волі проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , що фактично визнається сторонами, підтверджується дослідженими доказами, зокрема, актами обстеження умов проживання за вказаною адресою (а.с.17,18,74,222), особистою перепискою сторін (а.с.221 зв.), довідкою ліцею (а.с.19). Крім того, вказаний факт підтверджується безпосередніми свідченнями самої дитини [PERSON] , [INFO] , наданими нею у судовому засіданні в присутності психолога. Так, [PERSON] пояснила, що у жовтні 2022 року, оскільки в неї погіршилися відносини з матір*ю, вона зі власної волі переїхали жити до батька. Відзначила, що за цей період жодного разу у матері не ночувала, але продовжує з нею спілкуватися, їй відомо, що мати повертає кошти, отримані нею від батька в якості аліментів, пересилаючи їх на її банківську картку. При цьому [PERSON] залишаються приблизно 1500 грн. на кишенькові розходи. Іноді матір їй додатково скидає кошти, поповнює телефон, оплачує путівки, зокрема, до дитячого табору. Батько створив для неї гарні умови для проживання, вона ні в чому не має потреби. Згідно з довідкою від 11.03.2025 загальний дохід позивача за 2023 р. склав 861269,89 грн., з яких утримано податків 167947,64 грн., аліментів 167185,84 грн.; за 2024 р. 1036915,18 грн., утримано податків 202198,57 грн., аліментів 208376,53 грн.; за 2025 р. (по травень) 353870,99 грн., утримано податків 81390,32 грн., аліментів 68120,17 грн. (а.с.25 ,75). Дохід відповідачки за період з жовтня 2024 по березень 2025 склав 576395,78 грн. (а.с.49). Сторони визнають, що сплачені позивачем аліменти включно по квітень 2025 відповідачкою були повернуті. Відповідно до ч. 4 ст. 273 Цивільного процесуального кодексу України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким із відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 520/21069/19,\~який суд враховує\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Із досліджених судом доказів, які описані вище, показань безпосередньо самої дитини у судовому засіданні вбачається, що з 06.10.2022 вона з власної ініціативи з*їхала від матері, а в подальшому почала постійно проживати з позивачем, який зобов`язаний сплачувати аліменти на цю ж дитину на користь відповідачки, з якою дитина проживала на час ухвалення рішення про стягнення аліментів, тобто змінилися обставини, що впливають на припинення сплати позивачем відповідних періодичних платежів (аліментів на доньку). Непроживання з 06.10.2022 неповнолітньої [PERSON] разом із матір*ю свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою для стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки. За змістом ч. 2 ст. 179 та ч. 3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) сплачуються тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і повинні використовуватися виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, стягнення з батька аліментів на дитину у період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить положенням ст.ст. 179, 181 СК України та цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина, про що зазначається у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 596/826/21. Крім того, у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 686/18140/21, наголошується, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, а дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Згідно з ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Оскільки судом встановлено, що неповнолітня [PERSON] з 06.10.2022 припинила проживати разом із матір*ю, тому відпали законні підстави для примусового стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на цю дитину, суд вбачає підстави для припинення їх стягнення з 01.05.2025. При цьому, як встановлено судом, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, по квітень 2025 виплачені аліменти повернуті, що сторони визнають, а матір дитини і у подальшому також витрачає кошти на її утримання, у тому числі здійснює і додаткові витрати, а вимог щодо стягнення виплачених аліментів позивачем не заявлялося, тому відсутні підстави для звільнення позивача від сплати аліментів саме з 01.04.2025. З приводу позовних вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 141 СК України передбачає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Оскільки судом встановлено, що позивач та відповідачка є особами працездатного віку, повинні обидва приймати участь в утриманні дитини, яка на даний час проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні, а тому в даному випадку доцільним буде стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] . Проте, як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, відповідачка сама утримує та виховує іншу молодшу дитину від іншого шлюбу, аліменти на утримання якої значно нижче від отримуваних на утримання [PERSON] , відповідачка також здійснює додаткові витрати на утримання [PERSON] . Таким чином, при визначенні розміру аліментів на дитину суд має прийняти до уваги вказані обставини. З урахуванням принципу рівної відповідальності обох батьків за утримання дитини, майнового стану сторін, необхідно дійти висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення аліментів у розмірі 1/7 частки з усіх видів заробітку відповідачки щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що забезпечить дитині рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів, то у відповідності до положень ч. 9 ст. 10, ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір в цій частині підлягає стягненню з відповідачки у дохід держави. В іншій частині сума сплаченого позивачем судового збору підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, оскільки інші позовні вимоги задоволені. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини за один місяць згідно із положеннями п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню. На підставі ст.ст. 180, 181, 182, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial