Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами № 77584267 від 08.09.2021, № 102195732 від 11.09.2021 в розмірі 97 225, 93 грн., судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрат на надання правової допомоги в розмірі 16 000 грн. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 08.09.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» (далі ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів») та [PERSON] було укладено кредитний договір №77584267 в електронній формі, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 10 050 грн., зі сплатою процентів. Термін повернення кредиту - до 17.09.2021. Процентна ставка (базова,фіксована) становить 1,99%, яка нараховується за кожен день користування позикою. ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши [PERSON] кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами кредитного договору. 27.01.2022 між ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №27/01/2022, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі, за договором №77584267 від 08.09.2021 р., що укладений між ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» та [PERSON] 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників за кредитними договорами ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-01/2023, в тому числі, за кредитним договором №77584267 від 08.09.2021 р., що укладений між ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» та [PERSON] . Крім цього, 11.09.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» (далі - ТОВ «МІЛОАН») та [PERSON] було укладено договір № 102195732, який було підписано електронним підписом позичальника. 17 грудня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №17/12-2021-62, відповідно умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі, за договором № 102195732 від 11.09.2021 р., що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] 10.03.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року, в тому числі за договором № 102195732 від 11.09.2021 р., що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] . На підставі зазначеного, представник позивача просила стягнути з відповідача заборгованість за договорами у загальному розмірі 97 225,93 грн., з яких заборгованість за договором №77584267 від 08.09.2021 30033 грн. 43 коп., в тому числі: заборгованість за тілом кредиту 10\~050,00 грн., заборгованість за відсотками 19 799,51 грн., 3% річних - 23,12 грн., втрати від інфляції - 160,80 грн.; заборгованість за договором № 102195732 від 11.09.2021 в розмірі 67 192,50 грн., в тому числі - заборгованість за тілом кредиту 10 200,00 грн., заборгованість за відсотками 55 972,50 грн.; заборгованість за комісіями 1 020,00 грн. Також представник позивача просила стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 2\~422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 16 000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, зазначених у ньому. Відповідач в судовому засіданні визнав, що брав два кредити, зазначених у позовній заяві, та не повернув їх. Однак, не погодився із сумою нарахованих відсотків та витрат на правову допомогу. Крім того, 10.02.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки додані до позовної заяви документи не оформлені належним чином, а саме не завірені підписом представника позивача, який підписав позовну заяву, не містять дати їх виготовлення. Також вказав, що у договорі №102195732 від 11.09.2021 невірно вказане його прізвище - одразу з двома граматичними помилками, замість вірного - « [PERSON] » зазначено - « [PERSON] », що позбавляє можливості вірно ідентифікувати його особу не лише у правовідносинах з ТОВ «Мілоан», але й у відносинах з приводу відступлення права вимоги боргу. Зазначає, що позивач не посилається на достатні та допустимі докази наявності у нього заборгованості, оскільки не підтверджує її первинними бухгалтерськими документами. Крім того, як вбачається з розрахунків заборгованості, до стягнення заявлені штрафні санкції, комісії, пені тощо, які фактично збільшують суму отриманого кредиту в 5 разів, що не відповідає вимогам чинного законодавства України та судовій практиці. Враховуючи зазначене, враховуючи його статус учасника бойових дій, а також те, що він здійснює постійний догляд за батьком-інвалідом, позивач просить зменшити розмір заборгованості, обмежившись стягненням тіла кредиту. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 08.09.2021 між ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено кредитний договір №77584267 в електронній формі, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 10 050 грн., зі сплатою процентів. Термін повернення кредиту - до 17.09.2021. Процентна ставка (базова,фіксована) становить 1,99%, яка нараховується за кожен день користування позикою (т.1 а.с.101). 27.01.2022 між ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №27/01/2022, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі, за договором №77584267 від 08.09.2021 р., що укладений між ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» та [PERSON] (т.2 а.с.78-87). 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників за кредитними договорами ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-01/2023, в тому числі, за кредитним договором №77584267 від 08.09.2021 р., що укладений між ТОВ «1 Безпечне Агенство необхідних кредитів» та [PERSON] (т.2 а.с.101-113). Крім цього, 11.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено договір № 102195732 в електронній формі (т.1 а.с.8-12). 17 грудня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №17/12-2021-62, відповідно умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі, за договором № 102195732 від 11.09.2021 р., що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] (т.2 а.с.68-77). 10.03.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року, в тому числі за договором № 102195732 від 11.09.2021 р., що укладений між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] (т.2 а.с.88-100). Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги за договорами № 77584267 від 08.09.2021 та № 102195732 від 11.09.2021. Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Згідно з частинами 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За правилами статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З прийняттям Закону України від 03 вересня 2015 року №675-VIII «Про електронну комерцію» (далі - Закон №675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів у мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Положеннями статті 3 Закону №675-VIII передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до статей 11, 12 Закону №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 Закону №675-VIII). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина 12 статті 11 Закону №675-VIII). При цьому, суд відхиляє посилання відповідача у відзиві на те, що документи, додані до позовної заяви не завірені підписом представника позивача, що у договорі №102195732 від 11.09.2021 невірно вказане його прізвище, що позивач не підтверджує наявність заборгованості первинними бухгалтерськими документами, оскільки він у судовому засіданні визнав те, що брав зазначені у позовній заяві кредити та не повернув їх. Однак, суд враховує посилання відповідача на те, що розмір відсотків є завищеним, з огляду на таке. Відповідно до частин 1, 3 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини 1 статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення так і виконання такого договору. Щодо розміру заявлених до стягнення з відповідача процентів, суд враховує, що відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищені, не відповідає передбаченим у частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно. Крім того, з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту. Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди. Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору. Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення. У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У пункті 8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Суд вважає, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг, у зв`язку з чим вважає за необхідне змінити розмір відсотків і встановити їх в розмірі: за договором № 77584267 від 08.09.2021- в розмірі 10050,00 грн.; за договором № 102195732 від 11.09.2021 в розмірі 10200,00 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості за договором № 77584267 від 08.09.2021, яка підлягає до стягнення на користь позивача з відповідача становитиме 20\~283, 92 грн. (10050,00 грн. + 10050,00 грн. + 160,80 грн. + 23,12 грн.) та за договором № 102195732 від 11.09.2021 становитиме 21 420 (10200,00 грн. + 10200,00 грн. + 1020 грн.), а всього за кредитними договорами - 41\~703, 92 грн. При вирішенні\~питання щодо\~зменшення суми\~заборгованості,\~яка підлягає\~стягненню з\~відповідача суд\~враховує те,\~що [PERSON] з`явився в судове засідання та визнав факт отримання кредитів, в період воєнного стану перебував на службі в Збройних Силах України, є учасником бойових дій, крім того здійснює догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи (т.1 а.с.142-151). Враховуючи встановлені факти та досліджені докази, в тому числі розрахунки заборгованості за договорами № 77584267 від 08.09.2021 та № 102195732 від 11.09.2021, станом на 23.02.2023 (т.1 а.с.54-55), суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 77584267 від 08.09.2021 в сумі 20\~283,92 грн., з яких: 10050 грн. заборгованість за тілом кредиту, 10050 грн. заборгованість за відсотками, 160,80 грн. інфляційні збитки, 23,12 грн. 3% річних; за кредитним договором № 102195732 від 11.09.2021 - в сумі 21 420 грн., з яких: 10200 грн. заборгованість за тілом кредиту, 10200 грн. заборгованість за відсотками, 1020 грн. заборгованість за комісіями. В задовленні решти позовних вимог слід відмовити. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Статтею 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Представником позивача до закінчення розгляду справи по суті було подано докази понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16 000 грн., а саме, надано: договір про надання правової допомоги від 01.07.2024, заявку на надання юридичної допомоги №60 від 01.11.2024, витяг з акту про надання юридичної допомоги від 29 листопада 2024 року (т.1 а.с.68-70). Відповідно до частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року (справа №922/1964/21) зроблено висновок, що при визначенні суми\~відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Досліджені судом докази вказують на те, що [PERSON] має понести витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи. Однак, враховуючи заяву відповідача про те, що розмір витрат на правову допомогу є завищеним, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, враховуючи фактичний обсяг наданих ТОВ «Коллект Центр» юридичних послуг, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), складність даної справи, враховуючи принцип розумності розміру витрат на правничу допомогу, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також, враховуючи часткове задоволення позову, суд вважає, що з [PERSON] на користь ТОВ «Коллект Центр» слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. Щодо стягнення з відповідачана користь позивача судового збору, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 039,06 грн. ((41\~703, 92 грн.х100% : 97 225,93 грн.) х 2 422,40 грн. : 100%).

Outcome: partial