Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

І. Короткий зміст заявлених вимог. У 2025 році позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Уманської міської\~ради,\~ [PERSON] ,\~третя особа\~ [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, в якій просить: - визнати поважною причину пропуску [PERSON] , [INFO] ; ІПН [NUMBER] , строку для прийняття спадщини, що відкрилась [INFO] після смерті [PERSON] та вважати її такою, що прийняла спадщину; - встановити факт належності [PERSON] заповіту, складеного від імені [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №1-6929, посвідченого Копиловим В.І., старшим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори - де прізвище спадкоємиці помилково зазначена як « [PERSON] », тоді як вірним є « [PERSON] »; - визнати за [PERSON] , [INFO] ; ІПН [NUMBER] , право власності на 23/50 (двадцять три п`ятдесятих) частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належали спадкодавцю [PERSON] на підставі договору дарування від 02.08.1973 № 3044, та свідоцтва про право на спадщину по закону від 04.03.1980 № 2-1096, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обгрунтування своїх вимог зазначає, що мати позивача [PERSON] , 1929 року народження, мала у власності частину житлового будинку [ADDRESS] , в якому вона і прожила більшу частину свого життя. Я перебувала у гарних відносинах зі своєю матір`ю, ми постійно спілкувались та підтримували сімейні відносини. У матері [PERSON] є рідна сестра позивачки, а саме по справі відповідач [PERSON] . Згідно з її свідоцтвом про народження, її дівоче прізвище [PERSON] . Після першого шлюбу вона змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується довідкою з відділу реєстрації актів цивільного стану по місту Умань Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області. Згодом, 26 листопада 1976 року, [PERSON] вступила в повторний шлюб і взяла прізвище свого чоловіка [PERSON] . Таким чином, її теперішнє повне ім`я [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу. Відповідач [PERSON] , є громадянкою російської федерації та постійно проживає на території росії. З 2012 року стан позивача здоров`я різко погіршився, вона отримала інвалідність І групи, у зв`язку з чим ми не могла доглядати надалі свою матір, якій на той час було вже більше 80 років. Тому відповідач [PERSON] забрала матір до себе в росію. З 2014 року позивач припинила спілкування зі своєю сестрою та її рідними, які проживають в росії, оскільки вони підтримували війну в Україні. Саме тому відповідач почала перешкоджати в спілкуванню позивача з матір`ю. [INFO] в місті Мценск, Орловська область, росія, моя мати, [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] видане 15.12.2017 року. Про смерть матері позивач дізналась випадково лише в 2023 році, також їй стало відомо, що померла склала на моє ім`я заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної кантори Копиловим В.І. 25.12.1996, згідно з яким [PERSON] заповіла належну позивачу частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] в рівних долях кожному. В липні 2023 року позивачу вдалось отримати апостилізоване свідоцтво про смерть своєї матері для того, щоб мати можливість звернутись до нотаріуса. 28 серпня 2023 року позивач звернулась із заявою до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовської Н.Г. про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері, [PERSON] . Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2024 нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач ознайомившись зі змістом складеного заповіту та постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.09.2024, встановила, що при оформленні (створенні тексту друкуючими засобами) заповіту допущено помилку, а саме в ньому не вірно вказано її прізвище як спадкоємця « [PERSON] », тоді як згідно з паспортом її прізвище спадкоємця вказано як « [PERSON] ». Наявність виявленої помилки позбавляє позивача права на оформлення спадщини. Крім, того позивач зазначає, що строк на прийняття спадщини нею пропущений у зв`язку із незнанням про існування заповіту на її ім`я, складнощами із збиранням необхідних документів, пересилкою свідоцтва про смерть із російської федерації, правовим режимом воєнного стану через збройну агресію російської федерації проти України, та погіршенням стану її здоров`я, а тому вона не змогла подати заяву про прийняття спадщини у строк до 13 червня 2018 року, тобто протягом 6-ти місяців від дня відкриття спадщини. Також про існування заповіту вона не знала до 25.08.2023, заповіт спадкодавцем було складено особисто, без її присутності, примірник заповіту їй не вручався, а про його існування позивач випадково дізналась лише у серпні 2023 року, після спливу строку для прийняття спадщини. Таким чином, факт пропуску встановленого шестимісячного строку на прийняття спадщини, наявність помилки у складеному померлою заповіті на ім`я позивача унеможливлює виконання волі заповідача та реалізацію спадкових прав у позасудовому порядку, а тому за захистом своїх прав позивач була звертатися до суду. ІІ. Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Цімоха Р.Р. вказав, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача Уманської міської ради Коміссарова О.А. у судове засідання не з`явилася, попередньо до суду надіслала заяву про розгляд справи без участі представника Уманської міської ради. Відповідач [PERSON] на призначене судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Виклик відповідача здійснювався шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Третя особа [PERSON] в на призначене судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 14 квітня 2025 року позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про залучення співвідповідача та збільшення позовних вимог. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2025 року цивільну справу було залишено без руху. 18 квітня 2025 року від позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків, в якій подала позовну заяву про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкуванням за заповітом в уточненій редакції. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 березня 2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 19 травня 2025 року було залучено третю особу. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 09 червня 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. IV. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви та висновки суду. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом \~своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної кантори Копиловим В.І. 25.12.1996, згідно з яким [PERSON] заповіла належну позивачу частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в [ADDRESS] позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] в рівних долях кожному. Як вбачається з матеріалів справи, що позивач не знала про даний заповіт, тому що з 2012 року позивач отримала інвалідність І групи, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААГ № 435138, та не мала можливості здійснювати догляд матір`ю, якій на той момент було 80 років, і у зв`язку з цим відповідач [PERSON] забрала мати в Росію, оскільки відповідач є громадянкою Росії та на даний час там проживає та проживала. З 2014 року позивач припинила спілкування зі своєю сестрою та її рідними, які проживають в росії, оскільки вони підтримували війну в Україні і тому відповідач почала перешкоджати в спілкуванню позивачу з матір`ю. Після, того як позивач дізналась про смерть матері, а саме у 2023 році, вона отримала апостилізоване свідоцтво про смерть своєї матері для того, щоб мати можливість звернутись до нотаріуса. 28.08.2023 року позивач звернулась із заявою до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Животовської Н.Г. про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті своєї матері, [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 125/2023. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2024 нотаріусом позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з наступних підстав: «Із документів зазначеної спадкової справи вбачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] залишила заповіт на всю належну частку житлового будинку номер [ADDRESS] , посвідчений [PERSON] , старшим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори 25 грудня 1996 року, реєстровий номер 1-6929, на ім?я [PERSON] та [PERSON] . Строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 13 червня 2018 року. Згідно довідки, виданої Виконавчим комітетом Уманської міської ради від 11 травня 2023 року № 01/02-10/3986, вищевказаний спадкодавець проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] разом з спадкодавцем не проживала та не була зареєстрована за однією адресою на час відкриття спадщини, тобто не вчинила жодних дій, передбачених ст. 1269 Цивільного кодексу України, а саме: не подала заяву про прийняття спадщини на протязі шести місяців з дня смерті. До того ж, у заповіті [PERSON] , посвідченого [PERSON] , старшим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори 25 грудня 1996 року, реєстровий номер 1-6929, зазначено [PERSON] , а із заявою звернулась [PERSON] . Інша спадкоємиця за заповітом, [PERSON] , спадщину не прийняла, із заявою про прийняття спадщини не зверталась, згідно довідки №01/02-10/3986 від 11 травня 2023 року, виданої виконкомом Уманської міської ради, разом із спадкодавцем не проживала на час відкриття спадщини. Крім того, [PERSON] не надала оригінали документів, що встановлюють право на майно. Відповідно до ч.1 глави 13 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 із змінами та доповненнями, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом». Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Статтями 1222, 1223 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою або застереженням. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 5 ст. 1269 ЦК України особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З роз`яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом (не прийняв спадщину), частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Як зазначає в позовній заяві позивач, що строк на прийняття спадщини нею пропущений у зв`язку із незнанням про існування заповіту на її ім`я, складнощами із збиранням необхідних документів, пересилкою свідоцтва про смерть із російської федерації, правовим режимом воєнного стану через збройну агресію російської федерації проти України, та погіршенням стану її здоров`я, а тому вона не змогла подати заяву про прийняття спадщини у строк до 13 червня 2018 року, тобто протягом 6-ти місяців від дня відкриття спадщини. Також про існування заповіту вона не знала до 25.08.2023, заповіт спадкодавцем було складено особисто, без її присутності, примірник заповіту їй не вручався, а про його існування позивач випадково дізналась лише у серпні 2023 року, після спливу строку для прийняття спадщини. Також судом встановлено, що відповідно до заповіту посвідченого [PERSON] , старшим державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори 25 грудня 1996 року, реєстровий номер 1-6929, зазначено прізвище позивача [PERSON] , однак прізвище позивача відповідно до паспорту вказане « [PERSON] ». Відповідно до експертного висновку № 056/1796-n/3 від 22.11.2023 українські записи прізвища [PERSON] / [PERSON] та [PERSON] /ЧОРНОБАЕВА є ідентичними. Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України. Отже, за своєю сутністю заповіт є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є стаття 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту. Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях1247-1249,1253 ЦК України. Законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт. Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)). У постанові КЦС ВС від 12.01.2021 у справі № 397/1396/19, сформовано правовий висновок, згідно якого: Технічні помилки (описки) у заповіті не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення. Технічні помилки та /описки не підстава недійсності заповіту. Також судом встановлено, що перешкодою для оформлення спадкових прав для позивача є відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Проте, згідно копії свідоцтва про право власності на спадщину за законом №2-1097 від 04.03.1980 р. виданого Уманським ЧООБТІ №114 від 17.10.2024р., зазначено, що [PERSON] належить 12/25 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та згідно копії договору дарування від 02.08.1973р., [PERSON] належить 13/25 частин житлового будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 3ст.\~152\~ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; д) відшкодуванням заподіяних збитків; ж) застосування інших передбачених законом способів. У Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-1 зазначається - якщо документи, що засвічують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392\~ЦК України в разi вiдсутностi документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Таким чином, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Статтями 328, 392 ЦК передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Згідно правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 280/4/18, у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії підтверджується, що окрім позивача [PERSON] у померлої [PERSON] відсутні будь-які спадкоємці, які прийняли спадщину, тому належним відповідачем за позовом є орган місцевого самоврядування на території якого розміщено нерухоме майно, а саме Уманська міська рада. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачем своїх законних спадкових прав. Відповідно до частини 1 статті 176 ЦПК України, ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна. Вартість спадкового будинковолодіння, згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, становить 800 000 гривень, 23/50 частини будинку становить: 368 000 гривень. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І-ї та ІІ-ї груп. Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] позивач звільнена законом від сплати судового збору.

Outcome: approved