Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-20 00:00:00

13 червня 2025 року до Вараського міського суду Рівненської області надійшла позовна заява, в якій ТОВ «Він Фінанс» просить стягнути з відповідача [PERSON] загальну суму заборгованості за кредитним договором №833652 від 28.04.2019 р. у розмірі 22 876,89 грн., судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Позов мотивовано тим, що 28.04.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] укладено Договір про надання фінансового кредиту №833652. Відповідно до індивідуальної частини договору № 833652 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна», надав відповідачу позику у сумі 5000 грн. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови договору про надання фінансового кредиту № 833652 від 28.04.2019 року та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 5000 грн., а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС». Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення договору відступлення права вимоги № 1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 17480,00 грн., а саме : сума основного боргу - 5000,00 грн., сума боргу за процентами - 2700,00 грн. Заборгованість відповідача за кредитним договором № 833652 від 28.04.2019 року - 17 480,00 грн. Сума збитків з урахуванням 3% річних - 1 574,64 грн. Сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 3 822,25 грн. Разом заборгованість становить - 22 876,89 грн 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до п.2.2 договір факторингу № 1 від 12.04.2018 року - окрім іншого зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. 12.04.2018 року укладено додаткову угоду № 24 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 24 від 21.08.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 833652 від 28.04.2019 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»). Договір про надання фінансового кредиту № 833652 від 28.04.2019 року укладений в електронній формі відповідно до закону України «Про електронну комерцію». Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Дупака В.Г. до суду надійшла заява про застосування позовної давності, оскільки згідно позовної заяви відповідач уклав кредитний договір №833652 від 28.04.2019 року та отримав від позивача встановлений кредитний ліміт на суму 7000 грн. Термін дії договору складає 30 днів. Таким чином, вже починаючи з 28.05.2019 року позивач фактично знав про своє можливо порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Тобто починаючи з 2019 року по сьогоднішній день строк позовної давності щодо стягнення заборгованості сплив. А позивач звернувся до суду за захистом своїх прав лише 13.06.2025 року. Також представник відповідача у своїх письмових поясненнях просив відмовити у задоволенні позову ТОВ «Він Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості у повному обсязі посилаючись на наступне. Відступлення права вимоги може здійснювати тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. З урахуванням наведеного вище, оскільки позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги до відповідача за договором про надання коштів у позику, на умовах споживчого кредиту від первісного кредитора ТОВ «Авентус Україна» до ТОВ «Він Фінанс», відповідно ТОВ «Він Фінанс» не є належним позивачем у даніц справі, що є самостійною підставою для відмови у позові. Не погоджується відповідач, і з наданим стороною позивача розрахунком інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки заявлені вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох річних з відповідача на свою користь, стороною позивача не були враховані положення п.15,18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. В судове засідання представник позивача не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін, на підставі наявних доказів у матеріалах справи. Дослідивши та оцінивши всі перевірені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи з наступного. Встановлено,що 28.04.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір №833652 про надання фінансового кредиту, у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов вказаного договору, відповідачу було надано кредит у розмірі 5 000 грн., строк кредиту 30 днів. Стандартна процентна ставка становить 1,71% від суми позики за кожен день користування позикою. Згідно з наданою ТОВ «Авентус Україна» довідки, договір було підписано електронним підписом, що створений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який направлено позичальнику на номер телефону, повідомлений останнім. Таким чином, відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом введення коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору. У порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором від 28.04.2019 своєчасно не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 22876,89 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 5000 грн., відсотків у розмірі 10080 грн., штрафу у сумі 2 400 грн, суми збитків з урахуванням 3% річних у розмірі 1 574,64 грн. та сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань у розмірі 3 822,25 грн. Такий розмір заборгованості здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до п.2.2 договір факторингу № 1 від 12.04.2018 року - окрім іншого зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній. У позовній заяві позивач послався на те, що 12.04.2018 року укладено додаткову угоду № 24 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 24 від 21.08.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників в тому числі до [PERSON] за договором про надання фінансового кредиту № 833652 від 28.04.2019 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ТОВ «ВІН ФІНАНС»). Проте, доказів на підтвердження таких обставин до суду не подано. Натомість до суду подана копія додаткової угоди № 24 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018, яка укладена 21.08.2019 та стосується зміни редакції п. 3.1.1-3.1.2 зазначеного договору факторингу щодо визначення та порядку розрахунків між сторонами цього договору та не стосується передачі прав вимоги до [PERSON] та предмету спору. Згідно Наказу №55-к від 25.07.2024 ТОВ «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС». Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. Аналогічний висновок міститься в постанові Верхового Суду від 23.10.2024 року, справа №753/25081/21. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного абоГосподарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі205,207 ЦК України). За правилом частини першоїстатті 205 ЦК Україниправочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно достатті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності достатті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина першастатті 627 ЦК України). За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина другастатті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що вищенаведений кредитний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цих договорів сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Щодо відступлення права вимоги за договорами факторингу. Статтею 512 ЦК Українивизначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1ст.519 ЦК України). Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Відповідно до приписів ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. З зазначеної норми права вбачається, що відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, яка існувала на момент переходу цих прав. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі №910/11965/16. Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012, від 02 листопада 2021 року у справі №905/306/17). Умовами пункту 1.3 договору факторингу від 12.04.2018 року передбачено, що право вимоги означає всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Згідно з пунктом 2.1 цього договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Таким чином, вимога на момент укладення договору факторингу мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Авентус Україна» до відповідача на момент укладення договору факторингу від 12.04.2018 року не було, і сторони не могли передбачити, що 28.04.2019 року цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачем, а відтак і не могли відступатися права кредитора за цим договором. Крім того, на час укладення договору факторингу №1 від 12.04.2018 року сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Отже, право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем, у зазначений вище договір факторингу входити не могло. Суд констатує, що чинним законодавством не заборонено відступлення майбутніх вимог, однак наведене стосується майбутніх вимог лише за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. З огляду на викладене, позивачем ТОВ «ВІН ФІНАНС» не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за договором про надання фінансового кредиту №833652 від 28 квітня 2019 року. Крім того, суд звертає увагу, що наявний в матеріалах справи реєстр прав вимоги, де боржником зазначено [PERSON] сам по собі не свідчить про набуття позивачем прав кредитора по відношенню до позичальника, а є додатком до договору та його невід`ємною частиною. Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що правових підстав для задоволення позовних вимог позивача немає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed