Jurisdiction: civil
Date: 2025-08-03 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся у суд з позовом про визнання недійсним договору факторингу. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27.05.2016 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11057003000 від 13 жовтня 2006 року у розмірі 21 668,32 дол. США, з яких 19 556,38 дол. США - кредитна заборгованість, 2 111,94 дол. США - заборгованість за процентами. Згідно договору факторингу №29/09/5/2023 від 29.09.2023 року право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11057003000 від 13 жовтня 2006 року відступлено первісним кредитором - АТ "УкрСиббанк" на користь ТОВ "Інком - Фінанс". Ухвалою від 07.02.2024 року Дніпровського апеляційного суду замінено сторону внаслідок відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11057003000 від 13 жовтня 2006 року, ТОВ "Фінансова компанія "Інком-фінанс" визнана правонаступником всіх прав та обов"язків АТ "Укрсиббанк". Позивач зазначає, що ТОВ "Інком-Фінанс" не набуло право вимоги за договором відступлення прав вимоги від 29.09.2023 року та договором іпотеки, та не є правонаступником АТ "УкрСиббанк", у зв"язку з чим договір факторингу №29/09/2023 є недійсним. Позивач просить визнати недійсним договір факторингу №29/09/5/2023, укладений 29.09.2023 року мід АТ "Укрсиббанк" та ТОВ "Інком - Фінанс". Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у даній справі. Відповідач ТОВ "Інком-фінанс" надіслав відзив на позовну заяву. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач протягом майже 19 років не висував і наразі також не висуває жодних судових претензій стосовно укладених ним з АТ «УКРСИББАНК» договорів, тобто ані договір про надання споживчого кредиту № 11057003000 від 13 жовтня 2006 року, ані договір іпотеки №11057003000/1 від 13.10.2006 року не визнавалися недійсними у встановленому законом порядку, тому за оспорюваним договором факторингу до ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС» перейшли дійсні зобов`язання. Відповідач АТ "Укрсиббанк" також надіслав відзив на позовну заяву. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки доводи позовної заяви не містять обгрунтувань недійсності спірного договору факторингу, позивачем не визнано які саме умови спірного договору суперечать нормам цивільного законодавства. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частини 1 статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. ст. 513, 514, 516 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі №752/8842/14-ц та постанові Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №914/2567/17 відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №905/635/18 зазначено, що у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора . За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №916/1171/18, від 14.11.2018 у справі №910/8682/18, від 30.08.2018 у справі №904/8978/17, від 04.03.2019 у справі №5015/6070/11, від 10.09.2019 у справі №9017/317/19, від 09.07.2019 у справі №903/849/17 Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ТОВ "Інком-Фінанс" не набуло право вимоги за договором відступлення прав вимоги від 29.09.2023 року та договором іпотеки, та не є правонаступником АТ "Укрсиббанк", у зв"язку з чим договір факторингу №29/09/2023 є недійсним. Суд не погоджується з доводами позивача з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29.09.2023 року між АТ «УКРСИББАНК» («Клієнт) та ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС» («Фактор») був укладений Договір факторингу № 29/09/5/2023. Відповідно до п.2.2 Договору факторингу, Права вимоги, які Клієнт відступає Фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі Заборгованості Боржника перед Клієнтом, що передбачені умовами Первинних договорів. Відповідно до п. 3.1 Договору факторингу, Первинним договором є договір по надання споживчого кредиту № 11057003000 від 13.10.2006 року, який був укладений між Банком та [PERSON] . Право передачі грошової вимоги, а саме заборгованості за договором споживчого кредиту № 11057003000 від 13.10.2006 року, новому кредитору ТОВ «ІНКОМ ФІНАНС» позивачем не оспорюється, а тому додатковому обґрунтуванню не підлягає. Згідно п. 2.3 Договору факторингу, одночасно з відступленням Права Вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма Договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за Первинними договорами (окрім договорів, укладених у нотаріальній формі, які встановлюють забезпечення виконання зобов`язань). Аналогічне визначення договорів забезпечення викладене у розділі 1 Договору факторингу . Договір про надання споживчого кредиту № 11057003000 від 13 жовтня 2006 року та договір іпотеки №11057003000/1 від 13.10.2006 року, укладені між позивачем та АТ «УКРСИББАНК», і право вимоги за якими у подальшому було відступлено, недійсними у встановленому порядку не визнавалися. Отже, на думку суду, в силу прямого припису статті 204 ЦК України їх правомірність презюмується. Правова підстава вказана позивачем в якості недійсності оспорюваного договору (ст.229 ЦК-укладення правочину внаслідок помилки) не може бути застосована за позовом боржника як зацікавленої особи, оскільки з огляду на підстави позову [PERSON] тільки сторони договору факторингу (АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС») можуть стверджувати про наявність помилки у волевиявленні щодо укладення оспорюваного правочину на момент його укладення. Як передбачено частинами 1 та 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості . Загальні положення про договір визначені розділом ІІ глави 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із ст.628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Загальні положення про правочин, в т.ч. договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу ІV ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.ч.1, 4 ст.202 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону передбачені параграфом 2 глави 16 розділу ІV книги першої ЦК України. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Крім того, у пунктах 7, 8 цієї постанови судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. 29 травня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 756/10782/19, провадження № 61-2156 св 23 (ЄДРСРУ № 111160003) досліджував питання щодо визнання правочину недійсним вчиненим під впливом помилки: Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18), зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Судом встановлено, що станом на час судового розгляду жодна із сторін договору факторингу не заявляла про неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Договір факторингу №29/09/5/2023 від 29.09.2023 року є виконаним та жодна із сторін наразі не має претензій одна до одної, що повністю виключає застосування ст. 229 ЦК України. За оспорюваним договором факторингу №29/09/5/2023 від 29.09.2023 року право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11057003000 від 13 жовтня 2006 року перейшло від АТ «УКРСИББАНК» до ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС». Право вимоги за договором іпотеки №11057003000/1 від 13.10.2006 року, який забезпечує виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, відступлено на підставі договору відступлення прав вимоги від 29.09.2023 року за договором іпотеки, який посвідчено нотаріально 29.09.2023 року приватним нотаріусом Марченко А.В., Київський міський нотаріальний округ. Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначається законодавцем як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ч.1 ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (ст.517 ЦК України). Під час укладання оспорюваного договору факторингу сторонами були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача щодо недійсності вказаного договору є безпідставними. Відповідно до ст. 512 ЦК та ст. 24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином, правонаступництва. Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» передбачена можливість відступлення прав за іпотечним договором за умови, що одночасно здійснюється відступлення прав вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки та Витягу з Державного реєстру речових прав (індексний номер витягу: 348649245; дата, час формування: 29.09.2023 20:52:11 до ТОВ «ІНКОМ-ФІНАНС» перейшло право вимоги щодо квартири за адресою: [ADDRESS] . Отже, вищезазначені договори були укладені згідно до норм чинного законодавства України. Таким чином, вбачається, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а тому вищезазначені договори є укладеними, дійсними та законними. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При поданні відзиву на позов відповідач вказав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в тому числі суму витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідач надав суду додаткову угоду №1к від 01.04.2025 року до договору про надання правничої допомоги та акт №1к приймання-передачі адвокатських послуг від 15.07.2025 року. У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61 7550св19) Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. На підставі викладеного, стягнути з [PERSON] на користь ТОВ "ІНКОМ-ФІНАНС" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн.

Outcome: approved