Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовною заявою до Костопільської міської ради про визнання права власності на майно за набувальною давністю, а саме визнати право власності за нею на нерухоме майно за набувальною давністю на житловий будинок за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що з 1982 року проживає у будинку за адресою [ADDRESS] . Вказує, що будинок належав [PERSON] , який є рідним братом її чоловік. [PERSON] у 1976 році помер, а право власності на зазначений будинок не зареєстрував. На цей час виникла необхідність оформити право власності на майно. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, останній звернувся до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності, не заперечує, щодо задоволення позовної заяви. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивачка 20 травня 1978 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.13). Встановлено, що подружжя з 1982 року було зареєстроване та проживало у будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується записами в будинковій книзі (а.с.16-18). З рішення виконкому Костопільської міської Ради депутатів трудящих №73 від 06.03.1973, судом встановлено, [PERSON] в безстрокове користування було відведено земельну ділянку площею 600 кв.м. в [ADDRESS] під індивідуальне будівництво (а.с.19). Відповідно до акту від 12.04.1973, [PERSON] , передано земельну ділянку площею 600 кв.м. в [ADDRESS] з закріпленими на ній геодезичними знаками (а.с.20), що також підтверджується договором про передачу в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 13.04.1973 року (а.с.21-23). Відповідно до технічного паспорту на будинок за адресою [ADDRESS] , власником є [PERSON] (а.с.24-29). Згідно рішення Костопільської міської ради №415 від 16.03.2017 «Про затвердження переліку вулиць, проспектів, провулків в м.Костопіль» (пункт 158 додатку 1 до рішення), [ADDRESS] (а.с.31-42). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується записом про смерть №4 від 26.01.1976 (а.с.71). Зі змісту позовної заяви судом встановлено, що [PERSON] був рідним братом чоловіка позивачки. Встановлено, що чоловік позивачки [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.14). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не має змоги оформити право власності на спірний житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, з причин того, що згідно відповіді Управління «Центр надання адміністративних послуг» від 15.01.2025 №14/25 на запит приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Матросової А.М. - відомості про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані [PERSON] , [INFO] та інформацію про склад зареєстрованих осіб станом на день смерті [INFO] , за місцем його останньої реєстрації місця проживання, надати не можуть, оскільки дані відсутні в Реєстрі Костопільської територіальної громади (а.с.15). З виписки з інвентаризаційних матеріалів №365 від 12.02.2025 Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради, судом встановлено, що право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано (а.с.43). Судом встановлено, що позивачкою виготовлено новий технічний паспорт на житловий будинок. Згідно технічного паспорта виготовленого 12 лютого 2025 року Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради (інвентаризаційна справа №4215) на ім`я [PERSON] , житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] має такі технічні характеристики: житловий будинок «А-1» 1978 року забудови, загальною площею 111,5 кв.м., житловою площею 73,2 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами: прибудова «а», вхідні сходи «аі», погріб «Пг/а», сарай «Б», колодязь «1/2В», огорожа «№1» (а.с.44-49). Згідно положень ст.328 ЦПК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.1,4 ст.344 ЦПК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. \~ Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). У вищевказаній Постанові Пленуму зазначається про те, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 1982 року почала відкрито та безперервно користуватися спірним будинком. Встановлено, що позивачка оплачує послуги у будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копіями рахунків (а.с.50-53). Окрім того, позивачкою до позовної заяви долучено\~ договорів №734 від 01.03.2011 року про надання послуг з вивезення побутових відходів укладеним між Комунальним підприємством «Костопількомунсервіс» (на даний час КП КМР «Костопількомунсервіс») та нею за адресою [ADDRESS] (а.с.54-55). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Таким чином, суд враховуючи, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і більше 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися будинком за адресою [ADDRESS] , то суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved