Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-24 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила: - встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] у період з квітня 2009 року по [INFO] (дня смерті [PERSON] ); - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину спільного сумісного майна - грошові кошти за договором банківського вкладу «Стандарт» строковий в АТ КБ «ПриватБанк» від [INFO], відкритим на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на підставі заяви про приєднання SAMDNWFD0073404721101 від [INFO]. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] та [PERSON] з квітня 2009 року по [INFO] (день смерті [PERSON] ), проживали однією сім`єю як подружжя без реєстрації шлюбу. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді депозитного вкладу у АТ КБ "Приватбанку". Предметом спору фактично є визнання за [PERSON] права власності на частину майна, яке входить до складу спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , оскільки частка чоловіка (дружини) у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, виключається із спадкової маси. [PERSON] вже зверталася з позовом про визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, втім з іншим суб`єктним складом учасників справи. Постановою Київського Апеляційного суду від 04.09.2024 року у справі №357/11687/23 суд відмовив у задоволені позову [PERSON] через незалучення до участі у справі особи як співвідповідача одного зі спадкоємців, тобто через неналежний суб`єктний склад. На момент звернення до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом у справі №357/11687/23 [PERSON] не було відомо про те, хто саме із спадкоємців прийняв спадщину. Належним відповідачем у справах про спадкування є спадкоємці, які прийняли спадщину. Як вбачається зі матеріалів спадкової справи, відкритої приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Корнійчук В.І. №10/2023 (яка перебуває в матеріалах вищезгаданої справи №357/11687/23) - до майна померлого [INFO] [PERSON] , із заявами про відкриття спадщини до приватного нотаріуса звернулись: [PERSON] (сестра померлого, спадкоємець ІІ черги за законом), [PERSON] (донька померлого, спадкоємець І черги за законом), [PERSON] (батько померлого, спадкоємець І черги за законом), - померлий [INFO] , [PERSON] (як спадкоємець за заповітом, особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу). Зважаючи на те, що [PERSON] (батько померлого, спадкоємець І черги за законом), - помер [INFO] , тому у якості співвідповідача залучається [PERSON] - його донька, як спадкоємець І черги за законом після його смерті. Позивач зазначає, що за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] разом проживали спочатку у 2009 році у квартирі [ADDRESS] . Потім у 2010 році переїхали до батьків [PERSON] в село Житні Гори Білоцерківського району Київської області, де почали спільно будувати власними силами та спільними коштами житловий будинок. У 2011 році знов повернулися проживати у гуртожиток [PERSON] у м. Біла Церква. Через три роки, 25.12.2013 року за спільні кошти придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] . За спільною домовленістю подружжям було прийнято рішення оформити договір купівлі-продажу на [PERSON] .. І таке рішення було прийнято саме через тривалі й стабільні стосунки між сторонами, взаємну довіру, яка притаманна подружжя. За 14 років спільного сумісного проживання однією сім`єю [PERSON] разом із [PERSON] - останні 10 років подружжя проживали у власній житловій квартирі, яка була придбана за спільні кошти подружжя. [PERSON] разом з чоловіком працювали, проживали однією сім`єю, вели спільне домашнє господарство, мали спільний побут та сімейний бюджет, за спільні кошти придбали квартиру. Частину коштів на квартиру подружжя зберігали на банківських рахунках [PERSON] . З аналізу банківських виписок вбачається, що депозитні та банківські рахунки [PERSON] були закриті саме напередодні укладання договору купівлі-продажу спільної квартири у 2013 році. За спільні кошти подружжя у квартирі було зроблено ремонт, придбано меблі та побутову техніку. [PERSON] з чоловіком разом проводили весь час: усі вихідні, їздили на відпочинок, запрошували в гості друзів на святкування днів народжень та інших свят та подій. Через 9 місяців після купівлі квартири (за 9 років до смерті), а саме 05.09.2014 року, [PERSON] склав заповіт, яким заповів своїй дружині [PERSON] вищезазначену квартиру (квартиру [ADDRESS] ). Такі дії свідчать лише про високий рівень довіри, любові, турботи, та прагнення чоловіка забезпечити дружині спокій та безпеку, коли його не буде поруч, у разі настання його смерті. [PERSON] не випадково залишив заповіт на користь своєї дружини - [PERSON] за 9 років до смерті, а вона, у свою чергу, надавала йому нотаріальну довіреність на оформлення спадщини на її ім`я після смерті її батьків, такі взаємні дії свідчить про взаємну довіру та спільні інтереси сім`ї. За 4 (чотири) місяці до дня смерті [PERSON] , а саме [INFO] відкрив вклад «Стандарт» строковий на 6 місяців в АТ КБ "ПриватБанк", на який перераховував грошові кошти, які відносяться до спільного сумісного майна з [PERSON] . [PERSON] також не випадково знала про цей банківський вклад в АТ КБ "ПриватБанк, оформлений її чоловіком [INFO]. [PERSON] володіла пін-кодом від карти. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 11 листопада 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Одночасно було постановлено витребувати від АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про рух коштів за банківським вкладом «Стандарт» в АТ КБ «ПриватБанк» від [INFO] на підставі заяви про приєднання SAMDNWFD0073404721101 від [INFO], відкритим на ім`я [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) за період часу з дня відкриття вкладу [INFO] та до дати виконання Ухвали суду та витребувати від приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області - Корнійчука Валерія Івановича належним чином завірену копію спадкової справи, відносно [PERSON] [INFO] , який помер [INFO] , для приєднання до матеріалів справи. Судом 26.11.2024 р. за вх..№62540 отримано від приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області - Корнійчука Валерія Івановича належним чином завірену копію спадкової справи №10/2023 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Судом 17.12.2024 р. за вх..№66738 отримано від АТ КБ «ПриватБанк» інформацію стосовно рахунків [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) про рух коштів (виписки) за банківським вкладом «Стандарт» SAMDNWFD0073404721101 від [INFO], за період з 02.01.2023 до 05.12.2024. Відповідач [PERSON] заперечую позовні вимоги направила відзив на позовну заяву, який було зареєстровано канцелярією суду 20.01.2025 р. за вх..№3387, в якому зазначила, що суд першої інстанції та апеляційної інстанції за справою № 357/11687/23 надав належну оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи 357/11687/23, обґрунтовано відхилив письмові докази, подані позивачем та прийшов до висновку, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. При цьому, на виконання вимог частини 4 статті 263 ЦПК України, судом першої інстанції були враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № справа № 531/295/19 (провадження № 61-3071 св 21). Також зазначила, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання позивача та [PERSON] у період з 2009 року до 15.05.2023, факт наявності спільного побуту у позивача та [PERSON] у період з 2009 року до 14.05.2023, факт наявності взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, у позивача та [PERSON] у період з 2009 року до 15.05.2023. Ухвалою суду від 06 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні, яке відбулося 17 липня 2025 року, представник позивача - адвокат Романцова Т.В. підтримала позовні вимоги, надала пояснення та просила задовольнити позов у повному обсязі. Зазначила, що позивач судові витрати залишає за собою та не буде звертатися до суду із заявою про стягнення судових витрат із відповідачів. Відповідач [PERSON] направила до суду заяву про визнання позовних вимог, яка була зареєстрована канцелярією суду 17.07.2025 р. за вх..№40019, в якій зазначила, що вона, [PERSON] як відповідач, визнає право [PERSON] на 1/2 частину спільного сумісного майна - грошові кошти за договором банківського вкладу «Стандарт» строковий в АТ КБ «ПриватБанк» від [INFO], відкритим на ім`я [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , на підставі заяви про приєднання SAMDNWFD0073404721101 від [INFO]. Також визнає той факт що [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] та [PERSON] її батько проживали разом. Крім того, в судовому засіданні надала пояснення та визнала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, позовні вимоги визнала та надала заяву, яка була зареєстрована канцелярією суду 17.07.2025 р. за вх..№40081, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2024 року у справі №357/11687/23 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна та визнання права власності на 1\\2 частину спільної сумісної власності. Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у справі №357/11687/23 апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] було задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення по справі. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна та визнання права власності на 1/2 частину спільного майна було відмовлено. (а.с. 22-29) Колегія суддів Київського апеляційного суду у справі №357/11687/23 прийшла до висновків, що викладені висновки у рішенні суду першої інстанції, не повною мірою відповідають обставинам справи, а також, що при розгляді справи місцевим судом були допущені такі порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи по суті, та встановивши, що суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України), колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. Також судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . (а.с. 111, зворот) З матеріалів спадкової справи №10/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] , яка надійшла від приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Корнійчук В.І. на виконання ухвали від 11.11.2024 р., вбачається, що із заявами про відкриття спадщини до приватного нотаріуса звернулись: [PERSON] (сестра померлого, спадкоємець ІІ черги за законом), [PERSON] (донька померлого, спадкоємець І черги за законом), [PERSON] (батько померлого, спадкоємець І черги за законом), [PERSON] (як спадкоємець за заповітом, особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу). (а.с.110-141) Також, судом встановлено, що 25.12.2013 [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. (а.с. 44-49) Згідно заповіту від 05.09.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Корнійчуком В.І., зареєстрованого в реєстрі за №2354 (№ у спадковому реєстрі 56499325), [PERSON] на випадок своєї смерті заповів належну йому на праві власності квартиру під [ADDRESS] , [PERSON] . (а.с.30) [PERSON] , 15.01.2019 підписав декларацію №0001-ММК2-4КО про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, у якій зазначив довірену особу пацієнта у разі настання екстреного випадку з пацієнтом - [PERSON] . (а.с.50) 02.07.2019 [PERSON] надала довіреність [PERSON] бути її представником по питанню оформлення спадщини на майно, яке залишилося після померлої [PERSON] та [PERSON] (а.с.42-43). [PERSON] 07.03.2022 був призваний на військову службу за мобілізацією (а.с.51). У Повідомленні про нещасний випадок, складеного командиром військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] зазначено, що у [PERSON] були цивільна дружина - [PERSON] , 1970 року народження. За фактом нещасного випадку було відкрито кримінальне провадження №12023111030002348 від 15.05.2023р. (а.с. 36) Позивач надала виписки за депозитними договорами, укладеними нею з АТ КБ «ПриватБанк» за період часу з 28.08.2012 до 30.05.2023 (а.с.63-64) та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за період часу з 07.06.2013 до 07.06.2014 (а.с.65-68). З наданої АТ КБ «ПриватБанк» інформації, стосовно рахунків [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) про рух коштів (виписки) за банківським вкладом « [INFO] » SAMDNWFD0073404721101 від [INFO], за період з 02.01.2023 до 05.12.2024 вбачається, що на рахунку наявні кошти в розмірі 356086,70 грн. (а.с. 151) Також, судом було дослідженні матеріали цивільної справи №357/11687/23 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спільною сумісною власністю майна та визнання права власності на 1\\2 частину спільної сумісної власності. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог сімейного законодавства сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц від 09 листопада 2020 року М757/8786/15-ц. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п.21 Постанови Пленуму ВС України Про судову практику у справах спадкування № 7 від 30.05.2008 роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи, що відповідачі по справі визнали позовні вимоги, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved