Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду зданим позовом,в його обґрунтування посилаючись на те, що є власником кватири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності (видано підприємством Донбасенергоспецремонт за №1269, зареєстровано Харцизьким БТІ за № 2228 у книзі № 8 від 25.10.1995 р.). Втім, через окупацію території Донецької області інформація про місце знаходження архівних документів КП БТІ відсутня, у зв`язку з чим державним реєстратором булло відмовлено у проведенні реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, оскільки подані позивачем документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Позивач просив суд захистити його право власності, визнав за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] загальною площею 58,2 кв.м, житловою площею 41,9 кв.м. Представник позивача в окремо поданій суду заяві просив суд про розгляд справи у його відсутності, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача просив суд про розгляд справи у його відсутності. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст.76 80 ЦПК України, 25 жовтня 1995 р. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] передано у спільну часткову власність, у рівних частках, квартиру [ADDRESS] , про що видано cвідоцтво про право власності (видано підприємством Донбасенергоспецремонт за №1269, зареєстровано Харцизьким БТІ за № 2228 у книзі № 8 від 25.10.1995 р.). [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла та з цього часу відкрилась спадщина; за життя [PERSON] своєю часткою у спільному майні не розпорядилась та у відповідності до ст.ст. 1261, 1268 ЦК України її частку успадкували [PERSON] , [INFO] (який за життя своїх спадкових прав не оформив), та [PERSON] , [INFO] : по 1/6 частки кожний. [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, за життя своєю часткою у спільному майні не розпорядився та у відповідність до ст. ст. 1261, 1268, 1273 ЦК України з урахуванням відмови [PERSON] (доньки померлого) від прийняття спадщини на користь [PERSON] , [INFO] , 18.03.2014 р. останній набув та оформив право власності за померлими [PERSON] (на 1/6 частку) та [PERSON] (на 3/6 частки), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 18.03.2014 р. за №№142, 144, виданим Зугреською державною нотаріальною конторою, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексні номера 19176059 та 19176778 відповідно. 17.02.2025 р. для належного оформлення права власності позивача на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належить йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого підприємством Донбасенергоспецремонт за № 1269, зареєстрованого Харцизьким БТІ за № 2228 у книзі № 8 від 25.10.1995 р., він звернувся з відповідною заявою за реєстраційним номером 65264705 у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, до Департаменту державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Смішко А.М. виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області №7483376 від 26.11.2024 р. у задоволенні заяви позивача було відмовлено з підстав, що «Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020р. № 710-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Донецької області» визначені адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Донецької області, зокрема, м. Зугрес входить до складу Харцизької міської територіальної громади Донецького району Донецькій області. Вся територія Донецького району Донецької області є тимчасово окупованою російською федерацією територією України з 07.04.2014 відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022р. № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022р. за No 1668/39004. Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адреса місцезнаходження комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» (ЄДРПОУ 20361875, КП БТІ), провулок Спартаківський, б. 6-А, м. Харцизьк, Донецька область. Інформація про місце знаходження архівних документів КП БТІ відсутня. Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2025 р. відкрито провадження у цивільні справі; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 30.07.2025 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту права власності позивача. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.\~ Частиною 1 статті 316\~ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В силу положень ч. 1 ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст.\~3\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.\~ 328\~ЦК України передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.\~128\~ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. Статтею 3\~ч.\~1\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. За змістом статті 392\~ЦК України право\~власності на\~майно може\~бути визнано\~судом у\~випадку коли\~це право\~оспорюється абоне визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, ч. 1 ст. 2 ЦПК України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Як встановлено судом, право власності позивача на спірне майно було зареєстровано в установленому законом порядку станом на дату набуття права власності 25.10.1995 р. (БТІ), втім, через окупацію території Донецької області інформація про місце знаходження архівних документів КП БТІ відсутня, у зв`язку з чим державним реєстратором булло відмовлено у проведенні реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, та Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, оскільки подані позивачем документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Суду було надано у копіях свідоцтво про право власності на квартиру від 25.10.1995 р., а також витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з якими позивач є власником 2/3 частин спірного майна в порядку спадкування. Отже, надані позивачем письмові докази, враховуючи окупацію території Донецької області, через яку інформація про місце знаходження архівних документів КП БТІ відсутня, висновок про існування стверджуваної позивачем обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний, тому позов підлягає задоволенню повністю.

Outcome: approved