Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-17 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Доводи позову. До Пересипського районного суду міста Одеси звернулась [PERSON] з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про визнання протиправною відмови у реєстрації місця проживання дітей у іпотечній нерухомості та реєстрацію дітей, яким просила: 1) Визнати протиправною відмову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у реєстрації [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у заставній нерухомості за кредитним договором №ODH0GK00000019 від 15.07.2021 року, розташованій за адресою: [ADDRESS] ; 2) Зареєструвати [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що вона [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу у них народилолся двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 15.07.2021 року між нею [PERSON] та АТ КБ «Приват Банк» в особі Волкової Цвітани Федорівни було укладено на підставі довіреності №3537-К-Н, посвідченої Каримовою Н.С., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу, 06.08.2019 р. за реєстровим №1180, Договір про іпотечний кредит №ОDН0СК00000019. Пункт 1.2.1 зазначає, що предметом іпотеки є - нерухоме майно, а саме: квартира, загальною площею 68,9 кв.м., в тому числі житловою площею 41.1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Харитоновою Т.Є., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 15 липня 2021 року за реєстровим №450. Право власності на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2408957951101, індексний номер витягу 265997322 від 15 липня 2021 року. Відповідно до п. 1.3. станом на дату укладення цього Договору ринкова вартість Предмету іпотеки складає 1 884 000,00 грн. Пункт 6.1.6 вищезазначеного Договору визначає, що предмет іпотеки є сумісною власністю подружжя. Договір укладався за згодою чоловіка Іпотекодавця - [PERSON] . Їх сім`я та двоє малолітніх дітей фактично проживають у квартирі, що є предметом Договору про іпотечний кредит. Тому подружжя вирішило звернутись через свого представника - адвоката Шаврова І.І. із заявою до АТ КБ «ПриватБанк» про надання дозволу реєстрації дітей у вказаній квартирі, а також просили надати належним чином засвідчену письмову згоду на вчинення таких дій. Разом із тим, на адресу їх представника від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь в якій Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» висловило заперечення проти реєстрації третіх осіб, вказаних у заяві, у заставній нерухомості за кредитним договором №ОПН0СК00000019 від 15.07.2021 року. Таким чином, позивач вважає, що відмова у реєстрації її дітей в квартирі, що є предметом Договору іпотеки, порушує її право на вільне розпорядження та користування своїм майном, що стало підставою для зверенення до суду із даним позовом. Доводи відзиву на позов. 10.10.2024 року представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідно до ч.3-4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Виходячи з наведених положень Закону зареєстрованим місцем проживання дитини віком до 14 років є зареєстроване/задеклароване місце проживання її батьків. При цьому положеннями п.4 ч.1 ст. 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" визначено наступне значення терміну "декларування місця проживання особи" - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади. Згідно положень п.8 ч.1 ст. 12 названого Закону орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо: відомості реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком до 14 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій стосовно цієї дитини. Згідно наданих Банку разом із заявою про надання дозволу на реєстрацію документів (копія паспорту та довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру) позхивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а її чоловік [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Жодна із вказаних адрес не є адресою нерухомого майна, забезпеченого іпотекою, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про неможливість в силу Закону реєстрації фізичних осіб віком до 14 років у спірному майні. Не містять матеріали позовної заяви, а також матеріали поданої на адресу Банку заяви щодо надання згоди на реєстрацію, доказів проживання позивача у спірному нерухомому майні за адресою [ADDRESS] . Отже враховуючи, що місце реєстрації позивача та її чоловіка не збігаються із адресою спірного нерухомого майна, твердженя позивача є безпідставними щодо неправомірності відмови Банку у наданні згоди на реєстрацію фізичних осіб віком до 14 років у спірному нерухомому майні, обтяженому іпотекою. Надання іпотекодержателем згоди на реєстрацію фізичної особи в іпотечному майні є правом, а не обов`язком такої особи. Крім того, позивач у позовній заяві не зазначив існування жодної обективної неможливості зареєструвати дітей за місцем своє реєстрації чи за місцем реєстрації батька дітей. Не містять матеріали позовної заяви і доказів звернення [PERSON] до органу реєстрації та відмову останнього у проведенні реєстрації фізичних осіб віком до 14 років у спірному нерухомому майні у зв`язку із відсутністю письмової згоди банку. Обраний позивачем спосіб захисту є неправильним та неефективним, оскільки вимога про визнання протиправною відмову у реєстрації у заставній нерухомості у разі її задоволення судом, не може слугувати підставою для реєстрації фізичних осіб у спірному нерухомому майні, а отже обраний позивачем спосіб захисту не призведе до відновлення прав позивача, які на його думку порушені. Відповідач не є органом реєстрації, який наділений повноваженнями на вчинення реєстраційних дій, пов`язаних із декларуванням місця проживання фізичної особи, а отже заявлені позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені за рахунок АТ КБ "ПриватБанк". ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2024 року, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. ІІІ. Позиції сторін. Представник позивача - адвокат Шавров І.І., з`явившись до судового засідання, підтримав поданий ним позов у повному обсязі, просив його задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково зазначив, що рєєстрація неповнолітньої [PERSON] та малолітнього [PERSON] за адресою іпотечного майна обумовлена тим, що сім`я проживає в іпотечному майні в м. Одеса, а для влаштування дітей у школу та у дитячий садочок потрібна реєстрація в місті Одеса. Представник відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Ткаченко І.Ю., з`явившись до судового засідання, позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу в них народилолся двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 15.07.2021 р. між АТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] був укладений Договір про іпотечний кредит № ОDН0СК00000019, за умовами якого було надано кредит. В забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором був укладений Договір іпотеки від 15.07.2021 р., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є. за реєстровим номером 453, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] . Нотаріусом було накладено заборону на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а саме на квартиру за вказаною адресою. Позивач зазначає, що їх сім`я та двоє їх дітей фактично проживають у квартирі, що є предметом Договору про іпотечний кредит. 03.07.2023 року представник [PERSON] - адвокат Шаврова І.І. звернувся із заявою до АТ КБ «ПриватБанк» про надання дозволу реєстрації дітей у вказаній квартирі, в якій також проси надати належним чином засвідчену письмову згоду на вчинення таких дій. Разом із тим, 10.07.2023 року на адресу представника від АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь в якій Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» висловило заперечення проти реєстрації третіх осіб, вказаних у заяві, у заставній нерухомості за кредитним договором №ОПН0СК00000019 від 15.07.2021 року. У даному випадку, позовні вимоги позивача зводяться до обрання наступних сособів захисту: - визнання протиправної відмови Банку у проведенні реєстрації місяця проживання дітей у іпотечному майні; - зареєструвати дітей у іпотечній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: - зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; - передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку, крім встановлених законом випадків, коли наступну іпотеку заборонено; - відчужувати предмет іпотеки, крім встановлених законом випадків, коли відчуження предмета іпотеки заборонено; - передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Відчуження предмета іпотеки у разі продажу у процесі приватизації єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства, його структурного підрозділу, до складу якого входить такий предмет іпотеки, здійснюється без згоди іпотекодержателя. Відповідно до ч. 2 ст. 10 цього Закону, якщо інше не встановлено законом чи іпотечним договором, іпотекодавець зобов`язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб. Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. Іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки. Іпотекодавець зобов`язаний не перешкоджати реалізації цього права іпотекодержателем, надавати йому всі документи, необхідні для перевірки наявності, стану, умов збереження та користування предметом іпотеки, а також негайно на вимогу іпотекодержателя забезпечити йому фізичний доступ до предмета іпотеки. Проведення іпотекодержателем зазначеної перевірки не повинно призупиняти користування предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення або іншим чином порушувати права іпотекодавця чи іншої особи, в тимчасовому користуванні якої знаходиться предмет іпотеки. Таким чином, ні положення ЦК України, ні положення Закону України « Про іпотеку» не містять норм, які б обмежували право неповнолітніх членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням, що перебуває в іпотеці. Таке правозастосування узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 13 квітня 2023 року по справі № 932/929/22, які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Разом із тим, відповідно до ч.3-4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (уецновлювачамщ опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Частинами другою-четвертою статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна. Виходячи з наведених положень Закону зареєстрованим місцем проживання дитини віком до 14 років є зареєстроване/задеклароване місце проживання її батьків. При цьому положеннями п.4 ч.1 ст. 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" визначено наступне значення терміну "декларування місця проживання особи" - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади. Згідно положень п.8 ч.1 ст. 12 названого Закону орган реєстрації відмовляє у внесенні до реєстру територіальної громади інформації про задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) особи у разі, якщо: відомості реєстру територіальної громади щодо задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини віком до 14 років не відповідають відомостям, наведеним у заяві (декларації), поданій стосовно цієї дитини. П. 14 постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», визначено, дитина віком від 14 років самостійно декларує місце свого проживання за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання батьків або інших законних представників чи одного з них без їх згоди. П. 16. постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», визначено, місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. За приписами ст. 29 ЦК України, сттатями 160,161 СК України місце проживання дітей віком до 14 років є місце проживання їх батьків. Суд зазначає, що за матеріалами справи позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а її чоловік (батько дітей) [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Тобто, батьки дітей, стосовно яких Банком не надано згоди на реєстрацію місця проживання в іпотечному майні за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані за адресами відмінними від адреси іпотечного майна, що свідчить про неможливість в силу Закону реєстрації фізичних осіб віком до 14 років у спірному майні. При цьому, суд надає оцінку спірним правовідносинам станом на дату відмови Банком у проведенні реєстрації місця проживання, враховуючи предмет заявлених позовних вимог, а на той час діти позивача не набули віку 14 років. Крім того, не містять матеріали справи жодних доказів проживання у іпотечному майні за адресою [ADDRESS] , батьків дітей, зокрема і позивача по справі. При цьому, суд вважає що відмова Банком у реєстрації місця проживання дітей у іпотечному майні, саме за обставин даної справи, не порушує права та інтереси дітей, оскільки батьки не позбавлені можливості зареєструвати місце проживання дітей за адресою своєї реєстрації, як це передбачено положеннями чинного законодавства України. В свою чергу, доводи представника позивача надані у судовому засіданні з приводу неможливості влаштування дітей у школу та дитячий садок в м. Одеса, внаслідок відсутності реєстрації місця проживання дітей в м. Одеса, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Додатково суд зазначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див., зокрема, постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)). Процесуально-правовий інструментарій має використовуватись лише для забезпечення визначеності у приватних відносинах, реального та ефективного захисту прав та інтересів, основною передумовою чого є обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права/інтересу. Належний спосіб захисту порушеного права чи інтересу має відповідати змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такий спосіб захисту має присікати порушення цивільних прав та/або інтересів чи відновлювати їх. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 рокув справі № 465/4230/22 (провадження № 61-16265сво23) зазначено, що «Верховний Суд тривалий час та послідовно впроваджує в судову практику принцип, що процесуально-правовий інструментарій має використовуватись лише для забезпечення визначеності у приватних відносинах, реального та ефективного захисту прав та інтересів, основною передумовою чого є обрання позивачем належного способу захисту його порушеного права/інтересу. Відповідно до п. 38 постанови Кабінету міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрі територіальних громад» , у разі перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань для реєстрації місця проживання особи додатково подається письмова згода відповідного іпотекодержателя або довірчого власника Абзацом 1) п. 87 постанови Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», визначено, що Орган реєстрації відмовляє в декларуванні/реєстрації місця проживання (перебування), знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі, коли: 1) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про обтяження щодо житла, яке особа декларує або реєструє як місце проживання (перебування), що стосуються заборони декларування/реєстрації місця проживання (перебування) у такому житлі, або перебування житла в іпотеці, довірчій власності як способу забезпечення виконання зобов`язань (у разі відсутності письмової згоди відповідного іпотекодержателя або довірчого власника на декларування/реєстрацію місця проживання). Аналіз наведених норм положень КМУ дає підстави для висновку, що (іпотекодавець) який бажає зареєструвати своє або членів своєї сім`ї місце проживання в іпотечному житлі, повинен подавати письмову згоду відповідного іпотекодержателя. З огляду на викладене, за обставин даної справи, суд вважає належним способом захисту позивача - зобов`язати Банк надати згоду на проведення такої реєстрації, що відповідає пункту 5 частини першої статті 16 ЦК України (примусове виконання обов`язку в натурі), змісту відповідного права, характеру його порушення чи невизнання, не потребує пред`явлення додаткових вимог. Водночас вимога про визнання відмови банку у наданні такої згоди протиправною, не є належною, адже її задоволення не призводить до захисту прав позивача. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправної відмови АТ КБ «Приватбанк» у реєстрації [PERSON] та [PERSON] у нерухомості, яка перебуває в іпотеці у Банка. Одночасно, надаючи правову оцінку правовій вимозі - зареєструвати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд констатує, що вона пред`явлена до неналежного відповідача. Відповідач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» не наділений законом повноваженнями на проведення реєстрації місця проживання малолітніх, неповнолітніх дітей в іпотечному майні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання протиправною відмови у реєстрації місця проживання дітей у іпотечній нерухомості та реєстрацію дітей. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено то з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, відшкодування судових витрат у разі відмови у позові не передбачено.

Outcome: dismissed