Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

02 грудня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, [INFO] , про встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що до 19 квітня 2019 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, під час якого в них народилися діти: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] . З листопада 2018 року і по теперішній час син позивача - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З листопада 2018 року відповідач [PERSON] практично припинила спілкування з сином [PERSON] , [INFO] , фактично участі в його вихованні не приймає, а її участь обмежується лише стягненням з неї аліментів на утримання сина. Позивач вказував, що самостійно виховує сина, створює необхідні умови для його гармонійного розвитку, приймає участь в шкільному житті дитини. Відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його справами. На підставі викладеного, позивач просив суд встановити факт самостійного виховання ним неповнолітньої дитини. Вказував, що встановлення факту самостійного виховання ним неповнолітньої дитини потрібно для реалізації його права на відстрочку від мобілізації, передбаченого ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Вендель О.М., з урахуванням відповіді на відзив, позов підтримали та просили його задовольнити. Вказали, що позивач самостійно виховує сина, створює необхідні умови для його гармонійного розвитку, приймає участь в шкільному житті дитини, а відповідач не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його справами, не спілкується з ним. В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки та піклування Веселинівської селищної ради Стаднічук А.І. висловив думку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Губська Ю.О., з урахуванням відзиву на позовну заяву, зазначили, що відповідач не визнає позовні вимоги. Вказали, що дійсно син [PERSON] проживає разом з батьком, але відповідач також бере участь в його вихованні, систематично навідує його у школі, спілкується з дитиною по телефону. Також відповідачка бере участь в утриманні сина, оскільки регулярно сплачує аліменти на його утримання, та окремо купує йому різні речі, дарує подарунки. В судове засідання представник третьої особи [INFO] не з`явився, але 05.02.2025 року начальник [INFO] [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі представника третьої особи. Заслухавши вступне слово позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , представника третьої особи Стаднічука А.І., дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що до 19 квітня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого в них народилися діти: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження та рішення суду про розірвання шлюбу (а.с. 11, 14-15). З рішення Веселинівського районного суду від 20.02.2019 року, рішення Веселинівської селищної ради від 14.01.2019 року № 2, акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 14 від 05.02.2025 року, акту про фактичне місце проживання № 65 від 29.11.2024 року та довідки-характеристики старости Порічанського старостинського округу № 161 від 29.11.2024 року (а.с. 16-24) судом встановлено, що з листопада 2018 року і по теперішній час син позивача - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також з рішення Веселинівського районного суду від 20.02.2019 року вбачається, що з відповідача [PERSON] , на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується платіжними інструкціями (а.с. 79-90). Відповідно до протоколу індивідуальної психологічної діагностики, складеного психологом [PERSON] на [PERSON] , [INFO] , від 16.04.2025 року (а.с. 186) та висновку психолога [PERSON] від 02.06.2025 року (а.с. 212-214) вбачається, що [PERSON] найбільше в сімейних відносинах надає перевагу батьку та брату [PERSON] , в нього відсутній стійкий емоційний контакт з мамою, він проживає з батьком, до матері у нього сформувалося негативне ставлення, що виражається у небажанні спілкуватися, проживати з нею. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що їм відомо, що син позивача - [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись із позовом, позивач просить встановити факт самостійного виховання ним неповнолітньої дитини, посилаючись на необхідність доведення існування у нього підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей, з метою оформлення відстрочки від мобілізації. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) Велика Палата Верховного Суду, проаналізувавши наведені положення закону, зробила наступні висновки: "З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом". У цій справі, позивач [PERSON] просить установити факт самостійного виховання ним дитини, що може мати негативні наслідки для матері дитини, але не заявляє при цьому вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав, визнання її недієздатною, померлою або безвісно відсутньою, натомість зазначає про самоусунення матері дитини від виховання їх спільної дитини. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом, тобто є предметом доказування у спорі про позбавлення матері батьківських прав. У згаданій постанові Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] , заявивши лише вимогу про встановлення факту самостійного виховання ним неповнолітньої дитини, обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки за викладених в позовній заяві обставин як підстав позову, належним способом захисту є вимога про позбавлення матері неповнолітньої дитини батьківських прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). Утримання та виховання дитини батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач. В даній справі, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що основний тягар з виховання дитини дійсно покладено на батька, але таке не свідчить про самостійне виховання ним дитини, оскільки, як встановлено судом та підтверджується наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами, мати не ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а також в обраний нею спосіб приймає участь у вихованні дитини. На підставі наведеного вимоги позову є безпідставними. За таких обставин суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, оскільки обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed