Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

В провадженні Придніпровського районного суду м. Черкаси перебувала на розгляді цивільна справа №711/9491/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 18.07.2025 суд ухвалив рішення, яким задовольнив позовні вимоги повністю та ухвалив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 13\~700дол. США та 7 127,46 грн. в якості відшкодування витрат з оплати судового збору. 22.07.2025 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Гладченко А.В. про розподіл судових витрат, в якій заявлено вимогу про відшкодування позивачці за рахунок відповідача витрат на правову допомогу в сумі 62\~000 грн. В обґрунтування вимог в заяві зазначено, що у зв`язку з необхідністю залучення спеціалістів для надання правової допомоги у даному судовому провадженні позивачкою було укладено 5 договорів про надання правової допомоги, за якими вартість послуг правничої допомоги склала 62\~000 грн. і була сплачена позивачкою. Оскільки позов було задоволено в повному обсязі, то витрати позивача з оплати послуг правничої допомоги слід покласти на відповідача. Сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника позивачки адвоката Гладченко А.В. 28.07.2025р. до суду надійшла заява, в якій вона просила розглянути заву про ухвалення додаткового рішення у відсутність позивачки та її представника. Відповідач [PERSON] про причину неявки до суду не повідомив. Натомість в контексті положень ч. 3, 4 ст. 270 ЦПК України, питання про ухвалення додаткового рішення про судові витрати розглядається судом без повідомлення учасників справи, а у разі виклику таких осіб в судове засідання, то їх неприбуття не перешкоджає розгляду заяви. Дослідивши надані докази на підтвердження вимог позивача про відшкодування судових витрат суд дійшов наступних висновків. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За обставинами справи судом встановлено, що судові витрати по справі складаються з судового збору, що підлягає сплаті за подання позову до суду, та витрат сторін на правову допомогу. Питання про розподіл витрат з оплати судового збору було вирішено судом при ухваленні остаточного рішення за наслідками розгляду справи, а питання про розподіл витрат позивачки на правову допомогу не розглядалось у зв`язку з клопотанням сторони позивача про надання доказів на підтвердження таких витрат після закінчення розгляду справи. Оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне. Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх. З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивачки на професійну правничу допомогу суду надано: договори про надання правової допомоги №22112415 від 22.11.2024 (16\~000грн.), №09012517/д від 09.01.2025 (9000грн.), №13022502/д від 02.04.2025 (15\~000грн.), №15042502/д від 15.04.2025 (11\~000грн.), №07072503/д від 07.07.2025 (11\~000грн.); акти приймання-передачі наданих послуг №22112415 від 30.11.2024, №09012517/д від 11.02.2025, №13022502/д від 09.04.2025, №15042502/д від 07.07.2025, №07072503/д від 22.07.2025. Позивачка просила компенсувати їй за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги в сумі 62\~000 грн. Відповідач під час судових дебатів зазначив, що згодний компенсувати позивачці судові витрати з оплати судового збору. Надаючи оцінку вимогам позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного. Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ч.4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial