Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

У травні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Обгрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що з 03 липня 2020 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2024 року у справі №487/4046/23. Зазначає, що від шлюбу вони мають сина, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2023 року по справі №487/4245/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 грн. щомісячно, починаючи з 14 липня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Вказує, що їх спільна дитина має статус дитини з інвалідністю з дитинства із діагнозом Нефробластома оперованої лівої нирки (злоякісна пухлина нирки), легеневі метастази, вторинний імунодефіцит, лівостороння нефректомія. Звертає увагу на те, що особливістю цього діагнозу та хвороб, які наявні у дитини полягають у тому, що її неможливо залишити на самоті, дитина завжди знаходиться у положенні сидячі або напів лежачому стані, через часті напади дитині необхідно надавати першу медичну допомогу та спеціальні ліки, систематично відвідувати лікаря, проходити профілактичні курси, також дитина потребує спеціального годування. Вказує, що на сьогоднішній день дитина перебуває на лікуванні в медичній онкології (країна Румунія), внаслідок чого позивач самостійно змушена нести додаткові витрати пов`язані з забезпеченням гідних умов проживання для дитини, а саме оплачує орендну плату за оренду квартири, що підтверджується нотаріально завіреною копією заяви про згоду на прописку, для встановлення місця проживання особи та нотаріально завіреними копіями виписок по рахунку на період з 01 січня 2024 року по 11 квітня 2025 року. Згідно інформації про офіційний курс гривні щодо іноземних валют, розміщеної на сайті Національного банку України, станом на день написання позовної заяви 1 Румунський лей кошту є 9,2170 грн. Відповідно до нотаріально завірених копій виписок по рахунку в період з 01 січня 2024 року по 11 квітня 2025 року вона самостійно витратила на оренду житла 268887,54 грн. Наголошує, що їй самостійно важко утримувати дитину, оскільки велика частина коштів виходить на підтримку нормального стану хворої дитини, а у випадку погіршення стану здоров`я додаткові витрати на ліки на лікарні. Той розмір аліментів який вирішено було стягнути судом у розмірі 3000 гривень не покриває жодних із потреб, які потребує дитина з таким жахливим діагнозом. Значає, що хвора дитинка потребує постійних лікувань, батьківської уваги і матеріальної допомоги на повноцінне життя і розвиток, але відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, а саме не приймає участь у вихованні дитини, та матеріальної підтримки. Позивач не має можливості самостійно утримувати дитину, враховуючи велику суму, яка виходить на лікування, а крім цього, необхідні кошти на придбання одягу, продуктів харчування. Враховуючи вищевикладене, просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/2 витрачених коштів на забезпечення гідних умов проживання дитини, а саме у розмірі 134443 грн. 75 коп. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. 09 червня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву у якому він вказує про регулярну сплату аліментів та про відсутність заборгованості по сплаті аліментів. На даний час існує спір щодо його прийняття участі у вихованні та спілкуванні дитини. Позивачка проти спілкування батька з дитиною та намагалась позбавити його батьківських прав. Зазначає, що дитина має статус дитини з інвалідністю, і це не оспорюється сторонами. Наразі дитина разом з позивачкою знаходиться за кордоном, однак перебування позивачки та дитини за кордоном не викликане необхідністю безпосередньо проходження дитиною лікування, виїзд позивачки з дитиною за кордон відбувся за бажанням позивачки і вже перебуваючи за кордоном позивач дізналася про захворювання дитини. Вказує, що лікування даної хвороби проводиться і в Україні, в Національному інституті раку, Онкологічних центрах та клініках, а також в Міських та обласних лікарнях, які мають онкологічні відділення або відділення, де лікують нефробластому. Лікування дітей з таким діагнозом в Україні проводиться безкоштовно, що передбачено безоплатними послугами в програмах медичних гарантій. Наголошує на тому, що позивачка, як на додаткові витрати, посилається на необхідність орендування житла за кордоном, а саме в Румунії, долучаючи розрахунок витрат на оренду житла. Однак, додаткові витрати на дитину - це витрати, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Звертає увагу суду, що під час судових засідань у справі про позбавлення батьківських прав відповідача, позивачка підтверджувала, що лікування дитини є безкоштовним за соціальною програмою для біженців в Україні (статус дитини визначено в медичних документах), так само як і житло, надане їй для проживання як для біженців. Вказує на те, що оплата комунальних послуг та оренда житла у даному випадку не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, а тому такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. При цьому позивачем не доведено, що такі витрати не покриваються за рахунок аліментів, які сплачує відповідач на утримання дитини. Враховуючи вищевикладене просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Про розгляд справи сторони повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явились. Від представника позивачки та представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно зі ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процессу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1 статті 1 СК України - Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] з 03 липня 2020 року тперебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2024 року у справі №487/4046/23. Від шлюбу вони мають сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про Серія [NUMBER] народження від 22 вересня 2020 року. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2023 року по справі №487/4245/23 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі по 3000 грн. щомісячно, починаючи з 14 липня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Випискою з лікарні Медична онкологія підтверджується, що [PERSON] , [INFO] , має основний діагноз: С64 Злоякісна пухлина нирки, за винятком ниркової миски. Рішенням засідання 09 травня 2023 року Комісії з питань захисту дітей Ясського повіту - Ясської повітової ради Румунії: присвоїно [PERSON] ступінь інвалідності - важка, з особистим помічником, код ступеня інвалідності:11; затверджено видача довідки для віднесення дитини до групи інвалідності - важка, з особистим помічником, код ступення інвалідності: 11. Виписними епікризами Медичної онкології Клінічної лікарні швидкої допомоги для дітей «СВ. Марія» ІАШІ, підтверджується перебування [PERSON] періодично на огляді та лікуванні у вказаному медичному закладі. Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що [PERSON] має статус дитини з інвалідністю з дитинства із діагнозом Нефробластома оперованої лівої нирки, легеневі метастази, вторинний імунодефіцит, лівостороння нефректомія та періодично перебуває на лікуванні. Вказані обставини сторонами не оскаржуються. Звертаючись до суду із цим позовом позивачка просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання дитини, які стосуються витрат на оренду житла у Румунії та пов`язане з необхідністю лікування дитини. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитинивід 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, визначено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) абоінші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.10 ст.7 СК України кожену часник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбіміж собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Так, поряд із аліментами на утримання дитини батьки повинні сплачувати кошти на покриття додаткових витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається даною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Відповідно до даної норми обов`язок брати участь у додаткових витратах на дитину поширюється не лише на тих батьків, хто сплачує аліменти, а й на того з батьків, до якого позов про стягнення аліментів не пред`являвся. У такому випадку такий із батьків зобов`язаний нести додаткові витрати на дитину. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Частина 2 статті 185 СК України передбачає, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Розмір коштів, що стягуються на додаткові витрати, не може бути більше самих додаткових витрат. Суд вирішує, в якій мірі кожені з батьків зобов`язаний приймати участь в цих витратах, виходячи з матеріального та сімейного положення сторін та інших інтересів та обставин, що мають істотне значення, що визначаються так само, як і стягненні аліментів відповідно до ст. ст. 181, 182 СК України. У випадку, коли матеріальне положення батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одного із батьків у твердій грошовій сумі. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися післяїх фактичного понесення. Причому, якщо причина, що зумовила додаткові витрати, є триваючою (тяжка хвороба або каліцтво) додаткові витрати можуть фінансуватися наперед із вказівкою або без вказівки кінцевого терміну їх виплати. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. У випадку зміни особливих обставин, на яких ґрунтувалося рішення суду про стягнення додаткових витрат на дитину, кожна із сторін вправі звернутися до суду з відповідною вимогою - збільшення або зменшення суми додаткових витрат. Вищезазначені висновки узгоджуються й з положеннями п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У пункті 18 вищезазначеної постанови зазначено, що передбачені ст.185 СК України додаткові витрати на утримання дитини, викликані особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом, тощо) можуть стягуватись лише з батьків і у разі фактичних витрат, їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Чинним законодавством України не передбачений вичерпний перелік таких додаткових витрат на утримання дитини. Підставою призначення додаткових витрат є особливі обставини, які можуть бути зумовлені, як негативними і так і позитивними фактами. Верховний Суд у справі № 520/12681/17 зазначив, що розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи наведене, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17 та постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 520/12681/17. Оцінюючи усі докази, що є у справі в їх сукупності, суд вважає встановленим, що між сторонами виникли спірні правовідносини, що полягають в обов`язку матері, батька брати участь у додаткових витратах на дитину. Суд приходить до висновку, що витрати пов`язані з орендою житла у зв`язку з лікуванням дитини за кордоном, можуть бути частково компенсовані за наявності доказів, які безаперечно свідчать про їх доведеність. Посилання сторони відповідача на те, що витрати на проживання за кордоном з метою лікування дитини за наявності вможливості проходження лікування в державних закладх МОЗ, суд вважає таким, що не виключає необхідність та можливість отримання дитиною медичної допомоги та обстежень саме в обраних позивачем медичних закладах. Крім того, суд відхиляє посилання на постанову Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19, оскільки така є не релевантною до правовідносин у цій справі. У вказаній постанові ВС дійшов висновку, що витрати на навчання дитини з метою здобуття професійної освіти за кордоном, за наявності можливості проходження навчання в державних закладах освіти, не відносять до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Разом з тим, на підтвердження понесених додаткових витрат на утримання дитини які стосуються оренди житла в Румунії позивачка надала: Заяву про згоду на прописку для встановлення місця проживання особи, [PERSON] , громадянка Румунії, як власник квартири [ADDRESS] , заявляє під свою власну відповідальність, під загрозою кримінального законодавства Румунії шодо неправдивих декларацій, що наступні особи фактично та постійно проживають в описаній квартрі: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Виписки по рахунку власником якого є [PERSON] із яких вбачається, що остання здійснювала перекази коштів [PERSON] та у призначеннях платежу вказано - оренда. За змістом частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та другастатті 77 ЦПК України). Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, при зверненні до суду з цим позовом позивачкою не надано доказів на підтвердження понесених витрат на оренду житла в Румунії, яка зумовлена особливими обставинами. Зокрема, матеріали справи не містять доказів на підтвердження оренди житла у період перебування в Румунії та розміру орендної плати, яка підлягає сплаті. Наявна в матеріалах справи заява про згоду на прописку для встановлення місця проживання, на думку суду не підтверджує орендих відносин житла, оскільки достовірно не можливо встановити розмір орендної плати, яка підлягає сплаті, а така заява є лише свідченням виключно згоди на прописку вказаних в цій заяві осіб. Також, надані суду виписки по рахунку не є беззаперечним свідченням сплати [PERSON] вказаних у них коштів в рахунок орендної плати саме за договорм оренди житла. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди повинні належним чином мотивувати свої висновки та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, ч. 6 ст. 82 ЦПК України (див. з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 826/15560/15). Виходячи з наведеного, законне та обґрунтоване встановлення обставин справи судом в межах предмету доказування можливе якщо воно ґрунтується на доказах, які відповідають вказаним критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, що забезпечує повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи. Колегія суддів у контексті змісту вказаних норм цивільного процесуального права вважає, що доведеність має випливати зі співіснування достатньо сильних, чітких та взаємоузгоджених умовиводів або такого характеру неспростованих презумпцій, які в межах предмету спору розподіляють між сторонами тягар доказування відповідних фактів та у світлі спірних правовідносин мають юридичне значення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.) Отже, встановленою слід вважати ту обставину, яка доведена стороною у змагальному процесі з такою достовірністю, яка дозволяє сторонньому незацікавленому спостерігачу виходячи з таких загальних засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, та застосовуючи баланс ймовірностей обґрунтовано стверджувати про їх реальне, об`єктивне існування. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження реальності певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність (див з цього приводу правові висновки, які були висловлені щодо стандарту доказування у постановах Верховного Судувід 27.02.2019 у справі № 922/1163/18;від 29.08.2018 у справі № 909/105/15;від 29.08.2018 у справі № 910/23428/17;від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17). Приймаючи рішення суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Посилання в позові на те, що розмір стягнутих за судовим рішенням аліментів не покриває жодних із потреб, які потребує дитина не є обставино для стягнення додаткових витрат на утримання дитини, а може бути підставою для звернення з позовом про збільшення розміру аліментів. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed