Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

У січні 2025 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, третя особи Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] . Ще 1997 році він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. У 2024 році він замовив у землевпорядній організації розробку технічної документації із встановлення в натурі меж належної йому ділянки. При розробці такої документації виявлено накладення на його ділянку іншої земельної ділянки з кадастровим номером 3222480400:05:001:5078, належної на праві власності відповідачці [PERSON] . У досудовому порядку відновити своє порушене право не має можливості, оскільки спір стосується права власності іншої особи. Просив суд: визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЙ №415708 від «29» грудня 2012 року, виданий на ім?я [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222480400:05:001:5078, виданого на підставі Рішення Білогородської сільської ради 18 сесії 6 скликання №286/5 від «20» грудня 2012 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322240001013813; скасувати запис в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322240001013813 про державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 415708 від «29» грудня 2012 року, виданий на ім?я [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ), цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3222480400:05:001:5078; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер 3222480400:05:001:5078 з одночасним скасуванням кадастрового номера 3222480400:05:001:5078 в Державному земельному кадастрі України та перенесенням його до архівного шару Національної кадастрової системи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області\~від «10» лютого 2025 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні на «07» травня 2025 року. «05» березня 2025 року від представника Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області - Безпалої Юлії Михайлівни до суду надійшли Пояснення третьої особи щодо позову, в якому також ішлося про те, що згідно з відомостей автоматизованої системи Державного земельного кадастру, «29» липня 2015 року зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером 3222480400:05:001:5078, площею 0,1623 га, яка розташована: [ADDRESS] , категорія земель землі житлової та громадської забудови, цільове призначення 02.01 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд, та зареєстровано право власності за [PERSON] , (документ який посвідчує право власності Державний акт від «29» грудня 2012 року, серії ЯЙ № 415708). Також у своїх поясненнях представник Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області просила розглядати справу без їх участі. «26» березня 2025 року від представника Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області - Кулинич Анни Вікторівни до суду надійшла заява про розгляд справи без участі Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області за наявними у справі матеріалами. У вказаній заяві також ішлося про те, що проти задоволення позовної заяви Білогородська сільська рада Бучанського району Київської області не заперечує. «28» квітня 2025 року від представника [PERSON] Адвоката Кожокара Максима Юрійовича до суду надійшла заява про визнання позову в повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області\~від «07» травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі № 369/2127/25 та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на «17» липня 2025 року на 09 год. 30 хв. встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. До суду надійшла заява позивача від «08» липня 2025 року про розгляд справи без його участі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Звір Н.І. не заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші особи, які беруть участь в розгляді справи, в судове засідання не з`явились. Про час та місце розгляду справи учасники повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.\~ Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, враховуючи що відповідач позов визнав повністю, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, дійшов до висновку, що позов підлягає до задоволення та про можливість постановлення рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України. Дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 1 ст.\~\~та ч. 1 ст.\~5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.\~ Частинами 3,4 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.81, ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що «12» вересня 1997 року видано Рішення №85 Білогородської сільської ради народних депутатів Києво-Святошинського району «Про затвердження технічної документації по матеріалах інвентаризації і передачу земельних ділянок у приватну власність», відповідно до якого вирішено затвердити технічну документацію по матеріалах інвентаризації громадян с. Білогородка, проведеної МП «КАДАСТР» по фактичному користуванню та передати безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 14, 263 га для будівництва, обслуговування житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства згідно списку громадян, які приватизують земельні ділянки (Додаток №1 до Рішення №85 від «12» вересня 1997 року). Відповідно до Додатку №1 до Рішення №85 від «12» вересня 1997 року «Список громадян с. Білогородка, яким передаються земельні ділянки у приватну власність», визначено, що під номером 94 у списку значився позивач і йому було передано земельну ділянку площею 0, 162 га для обслуговування житлового будинку. «16» грудня 1997 року на підставі вище вказаного рішення було розроблено Державний акт на право приватної власності на землю І-КВ №058838, виданого на ім`я позивача [PERSON] . Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №266. Земельна ділянка розташована на території [ADDRESS] . Площа земельної ділянки складає 0, 162 га. Земельна ділянка Позивача фактично знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В 2024 році позивач замовив у землевпорядної організації розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж належної йому на праві приватної власності земельної ділянки з метою подальшого внесення відомостей про ділянку до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В результаті стало відомо, що на його земельну ділянку накладається інша земельна ділянка, кадастровий номер 3222480400:05:001:5078, яка належить іншій осіб. Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області від «02» серпня 2024 року №К-2783/0-3110/6-24, згідно з даними автоматизованої системи ведення Державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку площею 0, 1623 га за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 3222480400:05:001:5078, перенесені до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, крім того, на вказану земельну ділянку в архіві Відділу №4 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області наявний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №415708 від «29» грудня 2012 року, виданий на ім`я [PERSON] . Підстава видачі державного акту рішення Білгородської сільської ради 18 сесії 6 скликання №286/5 від «20» грудня 2012 року. В матеріалах справи наявне Рішення №286\\5 Білогородської сільської ради Києва-Святошинського району Київської області 18 сесія 6 скликання «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку» від «20» грудня 2012 року, яким вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] , площею 0, 1623 га «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» по [ADDRESS] . «29» грудня 2012 року - складено Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЙ №415708, цільове призначення земельної ділянки «Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд». Земельна ділянка розташована [ADDRESS] . Площа земельної ділянки 0, 1623 га, кадастровий номер 3222480400:05:001:5078. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державний актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322240001013813. Адреса земельної ділянки відповідача-1: [ADDRESS] . «04» квітня 2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю «НВФ «Азимут Груп» було надіслано листа №6 до Білгородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про те, що при розробці технічної документації із землеустрою, щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] , гр. відповідачеві-1 Товариством з обмеженою відповідальністю «НВФ «Азимут Груп», було допущено технічну помилку, а саме: невідповідність площі земельної ділянки, яка в документації вказана як 0,1623 га, а фактично становить 0,2069 га. Товариством з обмеженою відповідальністю «НВФ «Азимут Груп» просило внести відповідні зміни в рішення 18 сесії 6 скликання Білогородської сільської ради від «20» грудня 2012 року № 286/5 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] , гр. [PERSON] ». Тому, «04» квітня 2013 року Білгородською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 21 сесія 6 скликання, видано Рішення №338 «Про внесення змін до рішення сесії сільської ради», відповідно до якого у зв`язку з тим, що було проведено обмір земельної ділянки та з?ясовано фактичну площу - 0,2069 га, вирішено внести зміни до рішення №286/5 Білгородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від «20» грудня 2012 року і резолютивну частину рішення викласти в новій редакції: «затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] , площею 0,2069 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] за рахунок земель запасу сільської ради (землі житлової забудови)». На підставі чого, «29» квітня 2013 року відповідачу-1 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 3086099, серія [NUMBER] , а саме на земельну ділянку площею 0,2069 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222480401:01:008:5005, цільове призначення - «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)». Як стало відомо, у відповідь на запит позивача №К-119/02-22 від «26» вересня 2024 року Білогородською сільською радою Бучанського району Київської області, було надіслано листа №К-123/02-23 від «03» жовтня 2024 року, в якому зазначено, що відповідно до рішення №370-32-? Київської обласної ради четвертого скликання від «02» березня 2006 року «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» було затверджено межі населених пунктів с. Білогородка та с. Шевченкове. Згідно наявної інформації вулиця з найменуванням «Вишнева» існує як в с. Білогородка так і в с. Шевченкове (дата присвоєння вулиці Вишнева у населених пунктах Білогородка та Шевченкове відсутня). Вказане підтверджується також Рішенням №527 Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від «16» липня 2014 року «Про затвердження назв вулиць в селі Шевченкове та селі Білогородка на території Білогородської сільської ради» 32 сесія 6 скликання. Таким чином, при затвердженні технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку, що посвічує право на земельну ділянку відповідача-1 допущена технічна помилка, яка призвела до зміщення вказаної земельної ділянки по координатах на місцевості з одного села в інше. Фактично земельна ділянка позивача знаходиться у селі Шевченкове Київської області, Києво-Святошинського району, в той час як земельна ділянка, якою фактично користується відповідач-1 знаходиться в селі Білогородка Київської області, Києво-Святошинського району. Позивач звернувся до державного кадастрового реєстратора «16» січня 2025 року із заявою щодо внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру та присвоєння кадастрового номеру. «17» січня 2025 року, рішенням №РВ-5100002362025 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру позивачу було відмовлено у внесенні відомостей з таких підстав: «електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа та розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, а саме перетин ділянок з ділянкою 3222480400:05:001:5078, площа співпадає на 100 (повне співпадіння)». Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 78 ЗК України\~право власності на землю - це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками. Відповідно до частин першої, другої статті 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною першою статті 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з пунктом 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території. Згідно зі статтею 6 ЗК України 1990 року (чинній на час набуття позивачем права власності) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) та садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно. За вимогами статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Відповідно до пункту 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до ДЗК, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Отже, позивач у передбачений законом спосіб набув право власності на земельну ділянку площею 0,162 га га та отримав «16» грудня 1997 року державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №058838 із встановленням зовнішніх меж земельної ділянки, який є чинним. Належних та допустимих доказів на підтвердження оскарження зазначеного державного акта чи скасування його у встановленому законом порядку матеріали справи не містять. Заявляти вимогу про визнання недійсним державного акту про право власності на землю може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачою державного акту про право власності на землю. Тобто, оспорювання акту відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання акту) (Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від «20» липня 2023 року в справі №683/2422/19 (провадження № 61-13607св21). Набуття права власності з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку відповідача-1 та державна реєстрація такої земельної ділянки відповідача-1 в Державному земельному кадастрі, була проведена без урахування того, що на той час земельна ділянка позивача вже була сформована в силу законодавства та перебувала у власності позивача, а тому здійснення її державної реєстрації за відповідачем-1 є неправомірним та порушує права позивача. Позивач, отримавши технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), не має можливості внести відомості до ДЗК, адже встановлено накладення меж належної позивачу земельної ділянки із ділянками відповідача-1, а тому у позивача не має можливості реалізувати своє право власності на земельну ділянку, здійснити її реєстрацію у відповідності до діючого законодавства в Державному земельному кадастрі та, в подальшому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 25 Закону України «Про Державний земельний кадастр», поземельна книга відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки. Поземельна книга ведеться в паперовій та електронній (цифровій) формі. Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. На підставі ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №322240001013813. Відповідно до статті 125 ЗК України від «25» жовтня 2001 року №2768-III (в редакції чинній «09» грудня 2012 року), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції від «09» грудня 2012 року), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Згідно статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від «07» липня 2011 року №3613-VI в редакції чинний «06» грудня 2012 року, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Відповідно до п.16-1 Порядку ведення Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від «09» вересня 2009 р. №1021 в редакції від «11» жовтня 2012 року, державна реєстрація державного акта на право власності на земельну ділянку, державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, договору оренди земельної ділянки із земель державної та комунальної власності здійснюється одночасно із державною реєстрацією земельної ділянки. Державна реєстрація здійснюється шляхом внесення відповідних відомостей до Книги записів. Вказаній нормі Закону, кореспондують положення пункту 114 Порядку, відповідно до якого державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: 1) поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання; 2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру; 3) ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку. Відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації: набувають статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора; відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи; зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно разом з відомостями про відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями. Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від «29» червня 2022 року у справі № 497/597/18 (провадження № 61-9556св20) зазначено, що: «Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від «12» грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, провадження № 14-525цс18, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Передача у власність відповідачу-1 земельної ділянки площею 0,1623 га є незаконною, відповідно до частини першої статті 155 ЗК України, оскільки земельна ділянка накладається на земельну ділянку, право власності на яку вже існує у позивача. З огляду на це, державний акт серії ЯЙ №415708 від «29» грудня 2012 року, виданий на ім`я [PERSON] і що засвідчує її право власності на зазначену земельну ділянку, підлягає скасуванню. Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від «05» квітня 2023 року в справі № 362/3065/20 (провадження № 61-14939св21), від «07» червня 2022 року в справі № 599/1466/19 (провадження № 61-12850св20), №713/1291/17 від «20» червня 2018 року. Обґрунтовуючи судове рішення, суд до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При звернені до суду з даним позовом [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 3 633,60 (три тисячі шістсот тридцять три гривні 60 копійок), що підтверджується квитанцією № 3673 2793 2122-1751 від «23» січня 2025 року. Враховуючи, що відповідач позов визнав до прийняття рішення у справі, 50 відсотків судового збору в сумі 1\~816,80\~грн. слід повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved