Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

Позивач 06.02.2019 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Журавель Миколи Володимировича про визнання недійсним договору дарування, посвідчений 21.01.2016 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавель Миколою Володимировичем від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є сином померлої [INFO] [PERSON] , 1935 року народження. [PERSON] задовго до смерті по день смерті постійно проживала за адресою: [ADDRESS] . Позивач з дня свого народження до 2011 року проживав з матір`ю та матеріально допомагав їй. Потім проживав окремо, але постійно підтримував зв`язок з матір`ю, періодично навідувався та допомагав. Позивачу відомо, що в квартирі матері проживала жінка, яку представили як [PERSON] , та допомагала матері в побуті. [PERSON] померла у віці 80 років. Після подання заяви про прийняття спадщини позивачу стало відомо, що за 25 днів до смерті його мати склала заповіт на ім`я [PERSON] . Позивач вважав, що мати не усвідомлювала значенням своїх дій, тому звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним (справа №522/13437/17). В ході розгляду справи стало відомо, що 21.01.2016 був посвідчений договір дарування, яким мати подарувала квартиру [PERSON] . Позивачу невідомо хто така [PERSON] . [PERSON] сильно хворіла, але якимось чином на 17 днів до другого інсульту та 25 днів то смерті склала договір дарування. Позивач вважає, що у важкий період його мати могла попасти під вплив чужої думки щодо особистого волевиявлення та не усвідомлювала значення своїх дій під час укладення договору. Справа надійшла в провадження судді Чернявської Л.М. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.02.2019 провадження у справі було відкрите. До суду 17.05.2019 надійшов відзив [PERSON] , згідно якого заперечує проти позову, оскільки позивач вже 6 разів подавав позови, заперечуючи щодо останньої волі покійної і всі його вимоги залишаються без задоволення. Відповідачка знала [PERSON] та її померлого чоловіка з 1990 року, вони товаришувала сім`ями. У 1998 році помер чоловік [PERSON] , вітчим позивача, після чого відповідачка взяла [PERSON] під свою опіку, оскільки їй було дуже самотньо та вона потребувала допомоги по господарству та уваги. З сином [PERSON] ніколи не проживала у спірній квартирі, не знаходила з ним спільну мову, бо він змалу вів аморальний спосіб життя, постійно притягувався до кримінальної відповідальності. Позивач неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі та не бажав виправлятися. Позивач мав свою квартиру, яку йому купила матір, однак продав її за борги. Він не працював та не працює, зловживає наркотичними засобами, хворіє на туберкульоз та гепатит, все це свідчить, на думку відповідачки, про його спосіб життя та жагу нажитися на будь-якому майні. Твердження позивача про те, що він проживав та допомагав матері є нікчемними, як і те, що він не знає [PERSON] , адже вона неодноразово приходила до нього на судові засідання та приносила йому передачки. Позивач знав, що його мати подарувала свою квартиру відповідачці, адже був на похоронах, які [PERSON] організувала та оплатила та прилюдно оголосила, що квартира їй подарована за віддяку за всі роки піклування та допомоги, тому вважає що позивачем пропущено строк позовної давності, адже про договір дарування він знав ще з 2016 року. Померла [PERSON] хворіла відповідно до віку, але перебувала у тверезому розумі, ті захворювання які вона мала ніяк не впливають на психологічний стан. [PERSON] повністю усвідомлювала значення своїх дій під час укладення правочину, щиро бажаючи настання наслідків, з урахуванням теплих стосунків в яких перебувала відповідачка з померлою та матеріальної та моральної підтримки з боку відповідачки. Ухвалою від 04.06.2019 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою від 03.07.2019 задоволено заяву адвоката Гаврилюка Ю.С. про забезпечення доказів, шляхом витребування медичної документації. Ухвалою від 18.11.2019 задоволено заяву адвоката Гаврилюка Ю.С. про витребування доказів, витребувано копію договору дарування. У підготовчому засіданні 03.12.2020 протокольною ухвалою закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою від 03.12.2020 задоволено заяву представника позивача про виклик свідків. Ухвалою від 23.11.2021 задоволено клопотання представника позивача, по справі призначено посмертну судову-психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено. До суду 16.08.2022 повернулася справа разом з клопотанням КНП «ООМЦПЗ» ООР» про надання додаткових матеріалів з метою проведення експертизи. Ухвалою від 16.09.2022 поновлено провадження у справі та призначено до розгляду. Ухвалою від 20.12.2022 задоволено заяву представника позивача Гаврилюка Ю.С. про витребування доказів з метою встановлення медичного та психологічного стану здоров`я [PERSON] . Ухвалою від 16.08.2023 після зібраних доказів та допитаних свідків по справі повторно призначено посмертну судову-психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено. 12.02.2024 справа повернулася до суду, у зв`язку з відсутністю відомостей про оплату за проведення експертизи. Ухвалою від 13.02.2024 поновлено провадження у справі та призначено до розгляду. Представник позивача [PERSON] 21.05.2024 подав до суду клопотання про повторне проведення посмертної судово-психіатричної експертизи на якому наявне зазначення про те, що [PERSON] зобов`язується оплатити послуги, пов`язані з призначенням повторної експертизи, норма ст. 135 ЦПК України йому роз`яснена та зрозуміла. Після такого зазначення міститься підпис [PERSON] . Ухвалою від 21.05.2024 по справі призначено посмертну судову-психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено. 01.10.2024 до суду повернулася справа разом з листом Одеської філії судових експертиз ДУ «Інститут психіатрії Міністерства здоров`я України» про необхідність сплати вартості експертизи у розмірі 119\~486,96 грн. Копію листа про необхідність здійснення оплати вартості експертизи отримав представник позивача [PERSON] 04.10.2024. На підставі ухвали слідчої судді у справі №522/10583/22 від 15.11.2024, слідчим СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області Артемом Алфьоровим вилучено зі справи №522/2026/19 27.11.2024 медичні картки стаціонарного хворого [PERSON] . Ухвалою від 26.11.2024 поновлено провадження у справі та призначено до розгляду. На підставі\~розпорядження в.о.\~керівника Приморського\~районного суду\~м.\~Одеси №566/25\~від 14.05.2025 на виконання рішення Вищої ради правосуддя від 06.05.2025 «Про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, у зв`язку з поданням заяви про відставку», по справі було проведено 15.05.2025 повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями в результаті якого справа 16.05.2025 передана судді Бондарю В.Я. Ухвалою від 16.05.2025 справа прийнята до провадження судді Бондаря В.Я., розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні зі стадії розгляд справи по суті з проведенням судового засіданні 17.06.2025. У зв`язку з отриманням повідомлення про замінування будівлі суду та терміновою евакуацією працівників та відвідувачів суду, розгляд справи у судовому засіданні 17.06.2025 відкладено на 07.07.2025. У судовому засіданні 07.07.2025 проведеному за участі [PERSON] та [PERSON] , було задоволено клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебування його представника на лікарняному. Наступне засідання призначено на 14.07.2025. У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м.Одесі та необхідністю слідувати працівникам та відвідувачам суду в укриття, розгляд справи у судовому засіданні 14.07.2025 відкладено на 28.07.2025. У судове засідання 28.07.2025 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином. [PERSON] звернулася до суду 28.07.2025 з заявою про розгляд справи за її відсутності, в позові просить відмовити. [PERSON] та його представник [PERSON] причини неявки суду не повідомили, з клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не зверталися. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони. Справа перебуває в провадженні суду з 06.02.2019, підготовче провадження закрите 03.12.2020, призначена судом експертиза тричі не проведена, двічі через не здійснення позивачем оплати вартості проведення експертизи, з огляду на що відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому суд здійснює розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомленні про час, дату та місце судового розгляду. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , у віці 80 років, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с.14). Відповідно до довідки про причини смерті №121, [PERSON] померла від судинно-мозкової недостатності (т.1 а.с.19). Сторонами не заперечується, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] (т.1 а.с.15). Згідно довідки КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 22.02.2018, [PERSON] з 14.0.1977 по 15.02.2016 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не був зареєстрований у вказаній квартирі (т.1 а.с.36). 21 січня 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В. посвідчила та зареєструвала заповіт №65,66, згідно якого [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] та позбавила права на спадщину свого сина [PERSON] . У зв`язку з хворобою заповідача за її дорученням, у присутності нотаріуса та свідків [PERSON] та [PERSON] , заповіт підписав [PERSON] (т.1 а.с.45). Також 21 січня 2016 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В. посвідчила договір дарування та зареєструвала в реєстрі за №71, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з хворобою дарувальника за її дорученням договір підписано [PERSON] у присутності нотаріуса (т.1 а.с.172). Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 638\~ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~717\~Цивільного кодексу України,\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. У ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до п.2 ч.1 ст. 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14, у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц, від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14, а також у постанові Об`єднаної падати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі № 496/4851/14-ц. У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Щодо посмертної судово-психіатричної експертизи, яка тричі призначалася судом. В ухвалах суду про призначення експертизи витрати за проведення експертизи покладалися на [PERSON] та йому роз`яснювалися положення ст. 109 ЦПК України. Після першої не проведення оплати [PERSON] вартості експертного дослідження та повернення справи до суду вдруге без проведеної експертизи (вперше експертиза не була проведена через недостатність доказів) [PERSON] на черговому клопотанні про проведення експертизи власноручно підписався під зобов`язанням здійснити оплату вартості експертизи та роз`яснення йому норм ст. 135 ЦПК України (т.2 а.с.79). У статті 109 ЦПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 червня 2024 року у справі № 336/7943/19. Без здійснення оплати експертного дослідження проведення посмертної експертизи, яке неодноразово призначалася на вимогу сторони позивача, стало неможливим. [PERSON] ухилявся від проведення експертизи, шляхом не здійснення оплати її вартості, після визнання свого обов`язку здійснити оплату вартості експертного дослідження знову не здійснив таку оплату, жодних пояснень з цього приводу не надав. При тому, вилучення оригіналів медичних документів зі справи на підставі ухвали слідчого судді відбулося вже після того як справа вдруге повернулася до суду з підстав не здійснення оплати вартості експертного дослідження, тому слід дійти висновку, що експертне дослідження не було проведене саме у зв`язку з тим, що [PERSON] не забезпечив проведення оплати вартості експертного дослідження, тобто ухилився від участі в експертизі. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 7 ст. 81 ЦПК України передбачає, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приходить до висновку, що позивачем не наведено та не надано жодного переконливого та належного доказу, згідно якого вбачалось би, що [PERSON] не усвідомлювала значення свої дій під час укладення договору дарування, що оспорюється. Безпосередньо дослідивши аудіозаписи судових засідань, де були заслуханні показання свідків, наданих попередньому складу суду, суд враховує показання свідків, згідно яких укладення договору дарування, за яким [PERSON] подарувала свою квартиру [PERSON] відповідало її волі та було її волевиявленням. Тому, позов [PERSON] задоволенню не підлягає, адже позивачем не доказано наявність підстав недійсності договору дарування, а саме те, що його мати [PERSON] під час укладення спірного договору не могла усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено [PERSON] , є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про не обґрунтованість вимоги [PERSON] , то строк позовної давності не застосовується.

Outcome: dismissed