Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-16 00:00:00

У травні 2025 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова компанія «Кеш Ту Гоу» (далі ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу») із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову вказували, що 05 січня 2020 року між ТОВ «Займер» та [PERSON] було укладено Індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту № 103242. Відповідно до умов договору, відповідач отримав фінансовий кредит в розмірі 2500,00 грн., строком на 30 днів, тобто до 03.02.2020 року, з фіксованою процентною ставкою в розмірі 730% річних від суми кредиту або 2% на добу. Кредит надавався відповідачу шляхом перерахування коштів на його банківський картковий рахунок. 28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» було укладено договір факторингу № 01-28/10/2021 відповідно до вимог якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» права грошової вимоги за договорами, в тому і за договором, укладеним з [PERSON] . У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за укладеним договором, станом на 13.01.2025 року, утворилася заборгованість у розмірі 11\~750,00 грн., з яких: 2500,00 грн. заборгованість за кредитом та 9250,00 грн. заборгованість за процентами, яку позивач просив стягнути з відповідача на їх користь, а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн., які у прохальній частині позову не були заявлені до стягнення, однак про них йде мова у мотивувальній частині позову як попередній розрахунок. 09 червня 2025 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому останні висловив свою незгоду з ним та просив відмовити у задоволенні позову з підстав відсутності доказів проходження повної ідентифікації відповідача перед укладенням договору, а також того, що спірний договір між ним та позивачем не укладався. 13 червня 2025 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач вказав, що кредитний договір було укладено з відповідачем в електронній формі із певним алгоритмом дій щодо його укладання. Такий договір укладено шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». 18 червня 2025 року до суду від позивача надійшла заява про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10\~500,00 грн. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Станом на день розгляду справи та ухвалення судом рішення, учасники справи не подавали будь-які заяви, клопотання про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи з викликом учасників справи у судове засідання. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. З огляду на те, що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та без проведення судового засідання, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступне. 05 січня 2020 року між ТОВ «Займер» та [PERSON] була укладена Індивідуальна частина договору про надання фінансового кредиту № 103242. Відповідно до умов договору, товариство надало відповідачу фінансовий кредит в розмірі 2500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а остання зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на у мовах, визначених договором. За п. 1.2. договору, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 03.02.2020 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту з розрахунку 2,0% на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Без письмової згоди клієнта товариство не має права збільшувати фіксовану процентну ставку за договором. Кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. (п.п. 1.4. договору). Невід`ємною частиною цього договору є Публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті Товариства www.aviracredit.com.ua. (п. 1.6. договору). Підпунктом 2.1 договору передбачено, що сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з Графіком розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору. Договір про надання фінансового кредиту був підписаний [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором KL8415. Відповідачем також був підписаний графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту, що є додатком № 1 до договору, одноразовим ідентифікатором KL8415. Згідно довідки про ідентифікацію ТОВ «Займер», клієнт [PERSON] , з яким укладено договір № 103242 від 05.01.2020 року ідентифікована товариством, акцепт договору (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора) здійснювалось в інформаційно - телекомунікаційній системі www.cly.com.ua. 05.01.2020 року на мобільний номер телефону відповідача [PERSON] [NUMBER] був наданий одноразовий ідентифікатор KL8415. ТОВ «Займер» зобов`язання за укладеним договором виконало в повному обсязі, перерахувавши на платіжну картку відповідача грошові кошти в сумі 2500,00 грн. Факт перерахування грошових коштів позичальнику підтверджується інформаційною довідкою ТОВ «Платежі онлайн» від 25.02.2025 року за № 1566/02, відповідно до якої 05.01.2020 року о 10:32:04 на банківську карту № [NUMBER] …6447 були перераховані грошві кошти у розмірі 2500,00 грн. Доказів зворотного відповідачем суду не гадано. 28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» перейшло право вимоги до боржників вказаних у реєстрі боржників, в тому числі право вимоги за Індивідуальною частиною договору про надання фінансового кредиту № 103242 від 05.01.2020 року до відповідача [PERSON] . Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 01-28/10/2021 від 28.10.2021 року, ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в розмірі 11\~750,00 грн., з яких: 2500,00 грн. заборгованість за кредитом та 9250,00 грн. заборгованість за процентами. Всупереч умовам договору, відповідач не виконав свого зобов`язання після відступлення права вимоги та не здійснив жодного платежу для погашення заборгованості ні на рахунок позивача, ні на рахунки попереднього кредитора. 13 січня 2025 року позивачем направлено на адресу відповідача вимогу про виконання зобов`язань за кредитним договором, в якій повідомлено про укладений договір факторингу 28.10.2021 року, а також інформацію про те, що у відповідача існує заборгованість за кредитним договором у розмірі 11\~750,00, яку необхідно сплатити на вказані у повідомленні реквізити у 30-денний строк з дня отримання вимоги. З виписки з особистого рахунку за кредитним договором № 103242 вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачем за вищевказаним договором, станом на 13.01.2025 року, становить 11\~750,00 грн., з яких: 2500,00 грн. заборгованість за кредитом та 9250,00 грн. заборгованість за процентами. Нарахування пені, штрафів не здійснювалося, заборгованість не погашена. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Так у ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як визначено у ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання, відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи та наявного у справі договору, такий договір був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що був направлений йому у смс-повідомленні на його мобільний номер телефону. За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення відповідачем договору № 103242 від 05.01.2020 року із дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши договір саме такого змісту, відповідач погодився з його умовами та правилами надання споживчих кредитів, що фактично нівелює усі можливі доводи стосовно невідповідності умов договору вимогам законодавства без його обґрунтування доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20). Зазначений договір є чинними та підлягає виконанню сторонами. Факт отримання грошових коштів відповідач не спростував. За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Позивачем доведено перехід до нього права вимоги за договором № 103242 від 05.01.2020 року. Таким чином, відповідач несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за вказаними договорами перед новим кредитором ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» у тому ж обсязі, що і перед первісним кредитором за вищевказаним договором. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та в добровільному порядку у строки, передбачені кредитними договорами, отримані в кредит кошти не повернув. Отже, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 2500,00 грн. є обґрунтованими. Проте, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за основним боргом, просив стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16-ц). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки, яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Як вбачається з умов укладеної Індивідуальної частини договору про надання фінансового кредиту № 103242 від 05.01.2020 року, сума кредиту становить 2500,00 грн., кредит надається строком на 30 днів, тобто до 03.02.2020 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730% річних від суми кредиту з розрахунку 2,0% на добу. Вказане узгоджується також з додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту - Графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту. Індивідуальною частиною договору про надання фінансового кредиту не передбачено нараховування процентів після закінчення строку кредитування. Окрім цього, доказів, що відбулася пролонгація такого строку відповідно до умов договору суду не надано. Із розрахунку заборгованості постає, що позивачем було нараховано проценти за користування кредитом по 02.08.2020 року включно, тобто за 181 день. Однак, суд не погоджується зі нарахуванням процентів за користування кредитом по 02.08.2020 року включно, оскільки строк кредиту (дата повернення кредиту) становив 03.02.2020 року. Таким чином, розмір нарахованих процентів складає 1500,00 грн. (2500,00 х 30 днів х 2%). Позивач не заявляв вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за ст. 625 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором № 103242 від 05.01.2020 року в загальному розмірі 4000,00 грн., з яких: 2500,00 грн. заборгованість за кредитом та 1500,00 грн. заборгованість за процентами, відмовивши у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за процентами у розмірі 7750,00 грн. (9250,00 1500,00). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Судом позов задоволено у розмірі 4000,00 грн., що складає 34,04% від заявленого 11\~750,00 грн., тому з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 824,58 грн. (34,04% від 2422,40 грн.), відмовити у стягненні судового збору у розмірі 1597,82 грн. (2422,40 824,58). Щодо вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 500,00 грн., суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду подано: копію договору про надання правової допомоги від 29.12.2023 року, укладеного між ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» та адвокатом Пархомчуком С.В., копію додаткової угоди до договору № 1 від 27.12.2024 року, копію Акту про отримання правової допомоги від 16.06.2025 року на суму 10 500,00 грн., копію платіжної інструкції на оплату послуг у розмірі 10\~500,00 грн., копію рахунку на оплату послуг у розмірі 10\~500,00 грн. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У постанові від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При вирішенні питання стягнення витрати на правову допомогу, суд бере до уваги зазначений в Акті обсяг виконаних адвокатським об`єднанням робіт. Переважна більшість тексту позову у 5 аркушів містить перелік норм чинного законодавства, використання яких є типовим для даного виду цивільно-правових спорів. Підготовка такої позовної заяви для професійного адвоката не може займати 2 год. часу, а також усна консультація не може тривати 2,5 год., враховуючи сталу судову практику щодо розгляду подібних спорів за участі фінансових компаній. Крім того, до позовної заяви додані документи, які були в наявності у позивача, будь-яких розрахунків адвокатом Пархомчуком С.В. не здійснювалось. Враховуючи складність справи, яка є типовою для позивача та не є складною, надані адвокатом послуги у такій типовій для позивача справі, значення справи для сторін, враховуючи поведінку сторін у справі - позивача, який надає фінансові послуги та відповідача, який є споживачем послуг з кредитування, тривалість розгляду справи, «шаблонний» характер позовної заяви, масовість таких позовних заяв, суд вважає, що розмір витрат позивача є непропорційним до предмету позову, не відповідає принципам справедливості та верховенства права. Вартість послуг є вочевидь завищеною, тому наявні підстави для часткового їх відшкодування відповідачем в розмірі 2000 грн., що відповідатиме обсягу наданих послуг та вимогам розумності та справедливості. Саме такий розмір витрат на оплату послуг адвоката у даному випадку є співмірним із складністю даної справи та обсягом виконаних робіт та який слід стягнути з відповідача на користь позивача. Сторони не заявляли про понесення ними будь-яких інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих учасниками справи доказів.

Outcome: partial