Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

09.12.2024 адвокат Халабурдін Святослав Володимирович, який діє в інтересах позивача [PERSON] через підсистему "Електронний суд", звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 10 773 470 грн, 3% річних у розмірі 14 129 грн 14 коп. та проценти у розмірі 1 069 546 грн 52 коп. В обґрунтування позовної заяви зазначено представником зазначено, що між [PERSON] та [PERSON] , 09.03.2024 укладено договір позики, відповідно до умов якого, [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 773 470 грн, що є еквівалентом 265 030 доларів США, згідно середнього курсу комерційного банку на день підписання договору, а [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів до 20.11.2024. За пунктом 1 Договору, передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору [PERSON] (позичальником) буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Відповідно до пункту 2 Договору, повернення вказаних грошових коштів буде здійснюватися наступним чином: за місцем проживання [PERSON] в [ADDRESS] до двадцятого листопада дві тисячі двадцять четвертого року, виплатити остаточну суму у розмірі 10 773 470 грн, що є еквівалентом 265 030 доларів США, згідно середнього курсу комерційного банку на день підписання договору. У зв`язку з порушенням [PERSON] умов укладеного договору, позивачем здійснено нарахування процентів від суми позики та 3% річних, що передбачено статтями 1048, 625 Цивільного кодексу України, розмір яких складає: 14 129,14 грн. (3% річних); 1 069 546,52 грн (проценти). У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним 09.03.2024 договором позики, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 10 773 470 грн 00 коп., проценти у розмірі 1 069 546 грн 52 коп. та 3% річних 1 069 546 грн 52 коп. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 23.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, з викликом сторін. Підготовче засідання призначено на 22.01.2025. 22.01.2025 за клопотанням відповідача підготовче засідання відкладено до 25.02.2025. 25.02.2025 підготовче засідання відкладено за клопотанням представника відповідача до 25.03.2025. 25.03.2025 за клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено до 14.04.2025. 14.04.2025 за клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено до 08.05.2025. 08.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.06.2025. 16.06.2025 у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, судовий розгляд відкладено до 28.07.2025. 28.07.2025 учасники справи які повідомлялись належним чином про дату, час та місце судового розгляду в судове засідання не з`явились. Представник позивача [PERSON] - адвокат Халабурдін С.В. у поданій до суду заяві просив судовий розгляд здійснювати без його участі, позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Оберкович Г.В. про причини неявки не повідомили, свого права на подання відзиву у встановлений судом строк, не реалізували. Заяв про відкладення судового засідання до суду не надходило. Суд не вбачає підстав для відкладення судового розгляду, визначених статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку: Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статей 76 - 81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 09.03.2024 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Згідно умов укладеного договору, [PERSON] , передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 10773470,00 (десять мільйонів сімсот сімдесят три тисячі чотириста сімдесят гривень 00 копійок), що є еквівалентом 265030,00 (двісті шістдесят п`ять тисяч тридцять) доларів США згідно середнього курсу комерційного банку на день підписання договору, а [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] таку ж суму грошових коштів до 20.11.2024. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору [PERSON] буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання. Повернення грошових коштів визначено договором у наступному порядку: за місцем проживання [PERSON] в [ADDRESS] до двадцятого листопада дві тисячі двадцять четвертого року виплатити остаточно суму у розмірі 10773470,00 (десять мільйонів сімсот сімдесят три тисячі чотириста сімдесят гривень 00 копійок), що є еквівалентом 265030,00 (двісті шістдесят п`ять тисяч тридцять) доларів США згідно середнього курсу комерційного банку на день підписання договору. Після повернення боргу [PERSON] , буде видано [PERSON] власноручну розписку про одержання грошей, що буде вважатися єдиним підтвердженням факту повернення грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий (а. с. 6, 64). Між сторонами договором обумовлені всі істотні умови щодо повернення позики, наслідки її неповернення (порушення зобов`язання) та порядок вирішення спору з приводу укладеного договору. Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, наявність судового рішення, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 зазначила: "Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Три відсотки річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) ". Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Підставою подачі [PERSON] позову до суду є невиконання [PERSON] (боржником ) умов укладеного 09.03.2024 договору позики. Відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання по сплаті грошових коштів за договором позики, а тому наявні підстави для стягнення з нього трьох відсотків річних від простроченої суми за весь період прострочення. Позовна заява містить розрахунок 3 % річних за період із 21.11.2024 по 06.12.2024, сума яких складає 14 129 грн 14 коп. Вказаний розрахунок 3 % річних відповідачем та його представником не спростований. Крім того, позовна заява містить розрахунок процентів відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України за період із 10.03.2024 по 06.12.2024, здійснений позивачем з урахуванням облікової ставки НБУ, сума яких складає 1 069 546 грн 52 коп. Вказаний розрахунок процентів відповідачем та його представником так само не спростований. Згідно частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позивач має право на отримання процентів від суми позики, що передбачено вищезазначеними нормами Цивільного кодексу України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 09.03.2024 у розмірі 10 773 470 (десять мільйонів сімсот сімдесят три тисячі чотириста сімдесят) грн, процентів у розмірі - 1 069 546 (один мільйон шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот сорок шість) грн 52 коп. та 3% річних - 14 129 (чотирнадцять тисяч сто двадцять дев`ять) 14 коп. У зв`язку із тим, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з [PERSON] належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 12 112 грн 00 коп., який розрахований із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, оскільки позовна заява подана до суду в електронній формі. Щодо вимог представника позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. У позовній заяві представник позивача [PERSON] - адвокат Халабурдін С.В. зазначив, що позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу - 30 000 грн та просить надати позивачу строк на доведення розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення по справі. Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Скориставшись положенням даної статті, представник позивача зазначає, що докази в підтвердження витрат на правничу (правову) допомогу будуть надані суду додатково. Таким чином, суд дійшов висновку про надання позивачеві та його представнику строку - п`ять днів з дня ухвалення даного рішення суду для подання доказів щодо розміру понесених витрат на правничу (правову) допомогу, а вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, підлягає шляхом ухвалення додаткового рішення по справі.

Outcome: approved