Jurisdiction: civil
Date: 2025-07-27 00:00:00

У травні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позов обґрунтований тим, що 27.02.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір № б/н безвідсоткової позики грошових коштів. Факт укладення договору посвідчено сторонами шляхом оформлення письмової розписки від 27.02.2017, відповідно до якої відповідач взяв у борг у [PERSON] грошову суму в розмірі 350000,00 грн. Також 29.05.2017 між [PERSON] та відповідачем укладено договір № б/н безвідсоткової позики грошових коштів, що підтверджується відповідною письмовою розпискою від 30.05.2017, за якою відповідач взяв у борг у первісного кредитора грошову суму в розмірі 350000,00 грн. [PERSON] звернувся до відповідача з вимогою про повернення боргу за вищевказаними договорами позики, на що відповідач листом від 15.06.2017 повідомив, що поверне кошти у строк до 30.06.2017 включно, але до теперішнього часу кошти не повернув. 01.05.2024 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги №1, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за зобов`язаннями за договором позики, оформленим письмовою розпискою від 27.02.2017 на суму в розмірі в 350000,00 грн. Також 01.05.2024 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги №2, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги до відповідача за зобов`язаннями за договором позики, оформленим письмовою розпискою від 30.05.2017 на суму в розмірі в 350000,00 грн. Договори про відступлення права вимоги були направлені на адресу відповідача, однак відповідач борг не повернув. Просить стягнути з відповідача заборгованість з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми, в розмірі 1098623,14 грн., з яких 700000,00 грн. - сума основного боргу, 300930,00 грн. - інфляційні нарахування, 97693,14 грн. - 3% річних від простроченої суми. В судовому засіданні позивач позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи без його участі не подавав. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав, а представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до статті 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що згідно з розпискою від 27.02.2017 директор ТОВ «Промоптсбут» [PERSON]. на виконання договору № б/н безвідсоткового займу від 27.02.2017, отримав від громадянина [PERSON] кошти в розмірі 350000,00 грн., які зобов`язується повернути у встановлений строк, згідно умов договору від 27.02.2017. Згідно з розпискою від 30.05.2017, [PERSON]. директор ТОВ «Промоптсбут», отримав від громадянина [PERSON] за договором № б/н безвідсоткового займу від 29.05.2017 кошти в розмірі 350000,00 грн., які зобов`язується повернути у строк, встановлений договором від 29.05.2017. На вищевказаних розписках міститься підпис [PERSON] та печатка ТОВ «Промоптзбут». Згідно з листом від 15.06.2017 [PERSON] повідомив [PERSON] , що за досягнутою домовленістю між ним та [PERSON] зазначені кошти за борговими розписками від 27 лютого 2017 року та 30 травня 2017 року в розмірі по 350000,00 грн. (в загальному розмірі 700000,00 грн.), які були взяті [PERSON] , як фізичною особою, з правом безвідсоткового користування, зобов`язується повернути [PERSON] в повному обсязі в строк до 30.06.2017 року включно. Лист підписано [PERSON] та скріплений печаткою підприємства ТОВ «Промоптзбут». Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України). У статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга статті 205 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, разом з тим після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак, у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг; за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, який підтриманий у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 752/19567/14-ц. Борговий документ (розписка) позичальника є підтвердженням передання йому позикодавцем коштів у зазначеній сумі в борг, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. В судовому засіданні досліджено оригінал розписки від 27.02.2017 підписаної [PERSON] , згідно з якою останній отримав від громадянина [PERSON] кошти в розмірі 350000,00 грн., які зобов`язується повернути у встановлений строк, та оригінал розписки від 27.02.2017 [PERSON] , згідно з якою останній отримав від громадянина [PERSON] кошти в розмірі 350000,00 грн., які зобов`язується повернути у встановлений строк. Факт укладання договорів позики між [PERSON] і [PERSON] підтверджується оригіналами розписок, в яких зазначена сума, яка була надана відповідачу [PERSON] , із зазначенням обов`язку щодо повернення суми позики. З листа [PERSON] від 15.06.2017 вбачається, що кошти за борговими розписками від 27 лютого 2017 року та 30 травня 2017 року в розмірі по 350000,00 грн. (в загальному розмірі 700000,00 грн.), які були взяті [PERSON] , як фізичною особою, з правом безвідсоткового користування, останній зобов`язався повернути на вимогу [PERSON] в повному обсязі в строк до 30.06.2017 року включно. Зобов`язання з повернення позики позичальником виконане не було, на що вказує наявність оригіналів розписок у позикодавця, які були передані новому кредитору [PERSON] . Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України). Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України). Отже, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно з договором відступлення права вимоги №1 від 01.05.2024, укладеного в простій письмовій формі, між [PERSON] (первісним кредитором) та [PERSON] (новий кредитор), первісний кредитор відступає, а новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і стає кредитором за зобов`язаннями за договором позики, укладеним між первісним кредитором та [PERSON] , оформленим письмовою розпискою від 27.02.2017 на суму в розмірі 350000,00грн. До нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного виконання зобов`язань боржника, викладених в угоді, а боржник зобов`язується перед новим кредитором належно виконати свої зобов`язання, що викладені або прямо випливають із угоди або пов`язані із нею. Передача права вимоги за цим договором здійснюється на безоплатній основі. Первісний кредитор зобов`язаний протягом 2 днів з моменту укладення цього договору письмово сповістити боржника про укладення цього договору. Згідно договору відступлення права вимоги №2 від 01.05.2024, укладеного в простій письмовій формі між [PERSON] (первісним кредитором) та [PERSON] (новий кредитор), первісний кредитор відступає, а новий кредитор повністю приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові і стає кредитором за зобов`язаннями за договором позики, укладеним між первісним кредитором та [PERSON] , оформленим письмовою розпискою від 30.05.2017 на суму в розмірі 350000,00грн. До нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного виконання зобов`язань боржника, викладених в угоді, а боржник зобов`язується перед новим кредитором належно виконати свої зобов`язання, що викладені або прямо випливають із угоди або пов`язані із нею. Передача права вимоги за цим договором здійснюється на безоплатній основі. Первісний кредитор зобов`язаний протягом 2 днів з моменту укладення цього договору письмово сповістити боржника про укладення цього договору. Дослідивши умови укладених між [PERSON] (первісним кредитором) та [PERSON] (новим кредитором), договорів, суд приходить до висновку, що вказані договори за своєю правовою природою є договорами відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України. Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу. Частинами 3, 4 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і щодо договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Суд зауважує, що важливою відмінністю між договором факторингу та договором відступлення права вимоги є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов`язання боржника і більше взаємовідносин не має ні з боржником, ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож фактично відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов`язань. А за договором факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено статтею 1084 Цивільного кодексу України. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги). За приписами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Договір відступлення права вимоги №1 від 01.05.2024 і договір відступлення права вимоги №2 від 01.05.2024 за своїми правовими ознаками є договорами цесії, укладеним у відповідності до положень ст.512 ЦК України. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір відступлення права вимоги №1 від 01.05.2024 і договір відступлення права вимоги №2 від 01.05.2024 не визнані недійсними або неукладеними, їх нікчемність також не встановлена судом. Отже, позивач [PERSON] в силу укладених договорів на законних підставах набув права вимоги до боржника (позичальника) [PERSON] за договорами позики від 27.02.2017 і від 30.05.2017. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналів боргових розписок у позивача без зазначення на них про повернення оспорюваної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18. Доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання ні первісному кредитору, ні новому кредитору суду не надано, що свідчить про те, що борг позивачу не повернуто, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики, є обґрунтованими. З огляду на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики від 27.02.2017 в сумі 350000,00 грн. і за договором позики від 30.05.2017 в сумі 350000,00 грн. У розрахунок заборгованості позивач включив, окрім основної суми боргу: за договором позики від 27.02.2017 - інфляційні нарахування за період прострочення виконання зобов`язання з липня 2017 по лютий 2022 року, а також 3% річних з простроченої суми за період 01.07.2017 по 23.02.2022; за договором позики від 30.05.2017 - інфляційні нарахування за період прострочення виконання зобов`язання з липня 2017 по лютий 2022 року, а також 3% річних з простроченої суми за період 01.07.2017 по 23.02.2022. Проте аналіз встановлених фактичних обставин справи та норм чинного законодавства дає підстави для висновку про підставність і обґрунтованість заявлених вимог лише в частині стягнення з відповідача основної суми боргу. З огляду на характер кожного з договору відступлення права вимоги, первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги щодо заборгованості у сумі 350000,00 грн., що належить первісному кредитору, за зобов`язаннями за договорами позики, оформленими письмовими розписками від 27.02.2017 і 30.05.2017 відповідно. В пункті 2 договору також зазначено, що до нового кредитора переходить право вимагати від боржника виконання зобов`язань боржника, викладених в Угоді, однак жодних інших документів, які засвідчують права, що передаються за договорами відступлення права вимоги, окрім письмових розписок від 27.02.2017 і 30.05.2017, згідно з поясненнями позивача, не передавались. Тобто, з досліджених судом договорів відступлення права вимоги вбачається, що позивач наділений правом вимоги лише щодо основної суми боргу за розписками, оскільки право вимоги на стягнення інших, включених позивачем у заборгованість складових, які є похідними від основної суми боргу, до позивача не перейшло. Таким чином, по справі встановлено підстави для часткового задоволення позову і стягнення з відповідача на користь позивача лише основної суми боргу за договорами позики від 27.02.2017 і від 30.05.2017 у загальному розмірі 700000,00 грн. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з положеннями ст. 141, 142 ЦПК України судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог (63,72%) слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial